Основна інформація про журнал: URL: http://pti.org.ua/ Назва: Право та інновації (ПтІ) ISSN: ISSN 2518-1718 (Online) ISSN 2311-4894 (Print) Реєстраційні дані: УДК 340:001.895 Серія КВ № 21739-11639ПР від 24.11.2015 Засновник та видавець: НДІ правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України (НДІ ПЗІР НАПрН України). Код ЄДРПОУ НДІ ПЗІР НАПрН України 36988898. Сайт Інституту https://ndipzir.org.ua/ Рік заснування: з 2011 р. з назвою «Актуальні питання інноваційного розвитку» з 2013 р. з назвою «Право та інновації» Резюме та основні розділи видання: Метою журналу є створення умов спеціалізованої платформи авторам для висвітлення результатів своїх досліджень різних аспектів інноваційного розвитку та усебічних суспільних факторів, які впливають на інноваційні системи, а також обміну науково-практичним досвідом. Основною концепцією журналу «Право та інновації» є забезпечення та стимулювання розвитку вітчизняної правової науки за допомогою висвітлення широкого кола доктринальних та практичних аспектів в сфері інноваційного розвитку та національної інноваційної системи. Тематика статей охоплює собою галузь науки «12.00.00 – Юридичні науки» та 293 «Міжнародне право». Мови видання: · Українська · Англійська. Бази даних в яких присутнє видання: ERIH PLUS (European Reference Index for the Humanities) Міжнародна наукометрична база даних: Academic Research Index – ResearchBib (Японія). Наукова база даних польського Міністерства науки та вищої освіти: Polish Scholarly Bibliography (PBN) (Польща). У липні 2014 журнал внесено до міжнародної наукометричної бази даних Index Copernicus (Польща). В цій міжнародній базі індексації журналів IC Journals Master List містяться більш 13000 наукових журналів з усього світу. Профілі журналу у: · Бібліотека Вернадського · Index Copernicus (ICV 2024: 64.61) · Google Scholar (h-index: 21, i10-index 77) Повну інформацію про журнал ви можете отримати в розділі "Про журнал" за цим посіланням.
Науково-дослідний інститут правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України НАПрН України
Вплив автономних роботів на суспільство і право: прогностичний вимір
У статті обґрунтовується, що зрозуміти суспільний і правовий вплив автономних роботів можна лише розглядаючи це питання з різних точок зору, оскільки воно вимагає міждисциплінарного підходу. З’ясовано, що якщо ми формуємо технології, а технології в свою чергу впливають на нас, то важливо знайти відповідь на запитання щодо забезпечення цього процесу взаємного впливу таким чином, щоб захищати, а не підривати правові, моральні та політичні стандарти. У звʼязку з цим наголошується на необхідності в зосередженні на питанні автономних роботів і справедливості у контексті взаємозвʼязку між справедливістю, правосуддям та рівністю. Вказано на важливість етичної складової, а саме моральної відповідальності, щоб зʼясувати яким чином доцільно покладати відповідальність на автономні системи, чи спричиняє використання автономного штучного інтелекту прогалину у відповідальності. Виділено потребу проаналізувати взаємозвʼязок між штучним автономними системами, владою та відповідальністю. Виявлено, що можливо визначення орієнтирів ситуації, яка динамічно змінюється під впливом технологій та забезпечення механізмів регулювання для протидії потенційній шкоді, яку несуть автономні роботи й уникнення пастки ставлення до них, як до абсолютно нового, водночас не ігноруючи їх вплив на суспільство, тому основна увага повинна зосереджуватися не лише на самій технології, а на цінностях, які суспільство плекає та бажає захистити.
цивілізаційні хвилі розвитку суспільства
У статті обґрунтовується, що для того, щоб уникнути шкоди, особливо в міру того, як системи штучного інтелекту на різних рівнях все більш інтегруються в соціум і безпосередньо співіснують з користувачами, необхідність вбудовування етичних та правових норм в автономних агентів стає все більш вираженою. Наголошено, що оскільки автономні системи вже не розглядаються лише як інструменти, а поступово переходять до функцій, які раніше могли виконувати тільки люди, навіть, до ролі опікунів та інтерактивних агентів, доречність їхніх дій та вибору необхідно включає міркування нормативного характеру. Це передбачає нормативну чутливість та певний рівень прийняття нормативних рішень, наслідки яких є далекосяжними. Зазначено, що для забезпечення безпечного та надійного функціонування автономних систем штучного інтелекту важливо звертати пильну увагу на правовий, етичний та культурний контекст, у якому вони існують. Вказано широкий спектр етичних принципів та цінностей, які представлені різними авторитетними організаціями й на які слід спиратися при розробці та впровадженні автономних роботів, а також правових принципів, серед яких зазначені право на приватність, повагу до людської гідності, прозорість та право на належну правову процедуру, право на інформацію, право на самовизначення та недискримінацію, а також соціально-економічні права, права на безпеку та соціальне забезпечення. Наголошено, що для того, щоб уникнути шкоди, особливо в міру того, як технології штучного інтелекту стають все більш інтегрованими на більш тісних рівнях з їхніми користувачами, необхідно не тільки здійснити узагальнення базових принципів штучного інтелекту, які можна звести до робочих правил, яких буде дотримуватися автономний агент, а розробити методи вбудовування соціальних норм в автономних агентів. Зазначено, що ці норми часто виражаються як абстрактні високорівневі принципи, які нелегко звести до робочих правил, яких має дотримуватися автономна система. Припущено, що один із методів впровадження цих високорівневих нормативних принципів у робочі правила поведінки автономної системи, якому можна довіряти таким чином, щоб це задовольнило користувачів, полягає в поєднання обов’язкових вимог і добровільних стандартів.
Інноваційні рішення для примусового відкриття транспортних засобів у поліцейській діяльності
У статті досліджено актуальні питання вдосконалення поліцейської діяльності у сфері примусового відкриття транспортних засобів в умовах сучасних безпекових викликів. Автори акцентують увагу на необхідності розроблення та впровадження інноваційних технічних засобів, спрямованих на підвищення ефективності реагування працівників Національної поліції України у ситуаціях, пов’язаних із загрозою життю та здоров’ю людей або необхідністю припинення правопорушень. Проаналізовано науково-практичні підходи до створення спеціалізованого пристрою для примусового відкриття транспортних засобів, визначено його конструктивні особливості та принцип дії. Окрему увагу приділено розробленню методики застосування пристрою, яка забезпечує безпечність, контрольованість і мінімізацію травматизму під час руйнування скла автомобіля. Доведено, що використання запропонованого технічного рішення сприяє зниженню матеріальних збитків, підвищенню рівня захисту осіб та ефективності виконання службових завдань. У роботі підкреслено важливість нормативного врегулювання застосування інноваційних технологій у поліцейській діяльності, а також необхідність підготовки персоналу до роботи з новітніми технічними засобами. Тому, задля повноцінного та безперешкодного використання поліцейськими підрозділами пристрою на державному рівні, запропоновано внести зміни до Закону України «Про Національну поліцію» в частині розширення переліку спеціальних засобів та визначення підстав і порядку використання пристроїв для примусового відкриття транспортних засобів. Адже впровадження інноваційних рішень у сфері примусового відкриття транспортних засобів сприятиме підвищенню ефективності правоохоронної діяльності, зниженню рівня ризиків та забезпечення належного рівня захисту прав громадян.
Правове регулювання поводження з відходами будівництва в екологічному аспекті
Стаття присвячена комплексному дослідженню правового регулювання поводження з відходами будівництва в екологічному аспекті з урахуванням сучасних викликів сталого розвитку та екологічної безпеки. У роботі проаналізовано особливості правового статусу будівельних відходів як окремої категорії відходів, визначено їхню роль у формуванні техногенного навантаження на довкілля, а також окреслено ключові ризики для екосистем, пов’язані з їх утворенням, зберіганням, транспортуванням, утилізацією та переробкою. Досліджено нормативно-правову базу, що регламентує поводження з будівельними відходами, включаючи екологічне, господарське та адміністративне законодавство, а також міжнародні та європейські підходи до управління відходами. Визначено, що ефективність правового регулювання у цій сфері значною мірою залежить від інтеграції принципів запобігання утворенню відходів, повторного використання ресурсів, циркулярної економіки та екологічної відповідальності суб’єктів будівельної діяльності. Встановлено, що існуючі правові інструменти потребують удосконалення в частині чіткого розмежування повноважень органів влади, запровадження ефективних економічних стимулів для суб’єктів господарювання та посилення відповідальності за порушення екологічних вимог. У статті обґрунтовано необхідність класифікації будівельних відходів, запровадження ієрархії управління відходами та розширеної відповідальності виробника. Запропоновано напрями вдосконалення правового регулювання, серед яких — розвиток інфраструктури переробки, цифровізація обліку відходів, стимулювання використання вторинної сировини у будівництві та підвищення рівня екологічної культури учасників ринку. Зроблено висновок, що ефективне правове регулювання поводження з відходами будівництва є ключовою передумовою зменшення негативного впливу на довкілля, забезпечення раціонального використання природних ресурсів та досягнення цілей сталого розвитку.
Роль інноваційних систем у формуванні правовідносин у сфері довкілля
статті комплексно досліджено сутність інноваційних систем та їхню роль у формуванні правовідносин у сфері довкілля. Основну увагу зосереджено на теоретичному осмисленні поняття «інноваційна система» як цілісного комплексу взаємопов’язаних інституцій, правових норм, технологій та соціально-економічних механізмів, спрямованих на створення, поширення та використання нових знань і технологій. Визначено, що інноваційна система у сфері екології має міждисциплінарний характер та охоплює державні органи, наукові установи, бізнессектор, громадські організації, інформаційні мережі та нормативно-правову базу. У роботі розкрито основні складові елементи інноваційної системи, зокрема інституційну, технологічну, правову, економічну та комунікаційну підсистеми. Проаналізовано їх функціональне призначення у забезпеченні екологічної безпеки, раціонального природокористування та сталого розвитку. Обґрунтовано, що ефективна взаємодія зазначених елементів сприяє формуванню нових моделей екологічного управління, заснованих на використанні цифрових технологій, систем моніторингу довкілля, відкритих даних та інноваційних підходів до екологічного контролю. Особливу увагу приділено відображенню інноваційних систем у площині екологічної проблематики. Доведено, що впровадження інноваційних рішень дозволяє підвищити ефективність правового регулювання у сфері охорони довкілля, забезпечити прозорість екологічної інформації, посилити участь громадськості у прийнятті екологічно значущих рішень та вдосконалити механізми юридичної відповідальності за порушення природоохоронного законодавства. Водночас окреслено ключові виклики функціонування інноваційних систем у сфері довкілля, зокрема необхідність належного правового забезпечення обігу екологічних даних, стандартизації технологічних рішень, гарантування інформаційної безпеки та подолання технологічної нерівності.
До питання інформаційної і кібербезпеки в діяльності органів пробації
У статті здійснено комплексний аналіз проблем інформаційної та кібербезпеки в діяльності органів пробації України в умовах активної цифровізації державного управління та трансформації кримінально-виконавчої системи. Дослідження проведено крізь призму чинного нормативно-правового регулювання та практики діяльності уповноважених органів з питань пробації з урахуванням сучасних викликів і загроз у сфері захисту інформації. Особливу увагу приділено труднощам забезпечення належного контролю та здійснення соціально-виховної роботи щодо суб’єктів пробації, зокрема в процесі збору, обробки, зберігання та передачі персональних даних. Наголошено, що впровадження інформаційно-комунікаційних технологій, електронних реєстрів і дистанційних форм взаємодії з особами, які перебувають на обліку пробації, одночасно підвищує ефективність роботи служби та створює додаткові ризики порушення інформаційної і кібербезпеки. Встановлено, що досягнення високого рівня ефективності виконання завдань пробації потребує подальшого реформування форм і методів діяльності, впровадження інноваційних рішень, використання мобільних інструментів взаємодії, а також запозичення кращих міжнародних практик. Обґрунтовано необхідність формування комплексної системи забезпечення інформаційної та кібербезпеки, яка ґрунтується на поєднанні організаційних, технологічних і кадрових підходів. Окремо підкреслено значення належного кадрового забезпечення, підвищення рівня цифрової компетентності персоналу органів пробації та вироблення узгодженої державної політики у сфері запобігання повторним кримінальним правопорушенням. За результатами дослідження сформульовано пропозиції щодо вдосконалення правового регулювання та посилення інституційної спроможності служби пробації з метою підвищення рівня інформаційної та кібербезпеки.
Деякі проблеми адаптації українського законодавства в сфері альтернативних джерел енергії до положень acquis ЄС
Під впливом глобальних змін клімату як міждержавними організаціями, так і державами зокрема, здійснюється пошук механізмів впровадження альтернативних джерел енергії, зокрема і на нормативно-правовому рівні. Україна не є винятком у вказаному питанні, в тому числі, з огляду на євроінтеграційний курс нашої держави, а також руйнування енергетичної інфраструктури нашої держави внаслідок російської агресії. Стаття присвячена дослідженню основних тенденцій правового регулювання питання енергетики на міжнародному рівні загалом та в Європейському Союзі, зокрема, щодо сфери відновлювальної енергетики. Присвячено увагу основним керівним документам Європейського Союзу в зазначеній сфері. Проаналізовано загальні проблеми адаптації положень таких документів державами-членами Європейського Союзу. Зроблено висновок щодо наявності подібних проблем в ході адаптації українського законодавства до права ЄС, а також виокремлені специфічні труднощі такого наближення для нашої держави. Проаналізовано проєкт Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо імплементації законодавства Європейського Союзу у сфері відновлювальних джерел енергії» від 03 грудня 2025 року № 14271, метою якого є імплементація законодавства Європейського Союзу в частині приведення національної нормативноправової бази у сфері відновлюваних джерел енергії у відповідність до вимог європейського законодавства, зокрема, Директиви (ЄС) 2018/2001. За результатами такого аналізу виокремлені основні ризики та переваги зазначеного законопроекту, та наведені відповідні висновки.
Теоретичні засади державного стимулювання розвитку сфери відновлюваної енергетики
Наукова робота присвячена дослідженню теоретичних проблем державного стимулювання розвитку сфери відновлюваних джерел енергії. Розглянуто концептуальні засади державного стимулювання розвитку економіки: сутність державного стимулювання як складової державної економічної політики, класифікація стимулів, потенційні ризики та можливі причини неефективності стимулювання, заходи контролю. Проаналізовано національне законодавство, що регламентує процеси розробки і реалізації державної політики стимулювання. Виділено особливості сфери відновлюваної енергетики. Сформульовані положення, що мають бути зафіксовані у нормативно-правових актах зі стимулювання відновлюваної енергетики. Виокремлені напрями стимулювання сфери відновлюваних джерел енергії. Перелічені основні інструменти стимулювання в межах цих напрямів. Розглянуто основні ризики державного стимулювання розвитку відновлюваної енергетики. Обґрунтовано причини поступової трансформації механізмів стимулювання. Узагальнено нормативно-правові акти, що визначають державну політику стимулювання відновлюваної енергетики та регламентують стимулюючі заходи. Виявлено у державних цільових програмах недосконалість процедур контролю і критеріїв ефективності, що не дозволяють попереджати і контролювати ризики зловживань. Запропоновано заходи з удосконалення законодавства в напрямі забезпечення прозорості державної політики, підвищення дієвості контрольних процедур і встановлення відповідальності посадових осіб за неефективні рішення.
Інтеграція розумних мереж та відновлюваних джерел енергії в автомобільному секторі в контексті енергетичного переходу України
У статті досліджено електрифікацію транспорту та впровадження «розумних мереж» у поєднанні з відновлюваними джерелами енергії в автомобільному секторі як взаємопов’язані складові енергетичного переходу України в умовах декарбонізації економіки та імплементації міжнародних кліматичних зобов’язань держави. Проаналізовано трансформацію енергетичного сектору економіки України крізь призму інтеграції відновлюваних джерел енергії, розвитку зарядної інфраструктури та цифровізації енергосистеми. Обґрунтовано, що електрифікація транспорту є не лише інструментом скорочення викидів парникових газів, а й чинником структурної модернізації енергетичного ринку, що потребує адаптації нормативно-правового регулювання та інституційної перебудови. Визначено роль «розумних мереж» як технологічного і правового підґрунтя для синхронізації електромобільності з розподіленою генерацією та ринками допоміжних послуг. Виявлено нормативні прогалини у сфері регулювання електромобільності та цифровізації енергомереж, а також окреслено пріоритети гармонізації національного законодавства з acquis ЄС. Обговорено перспективи інтеграції технологій «розумних мереж» у поєднанні з відновлюваними джерелами енергії в електротранспорті, бар’єри на шляху їх упровадження, а також їхній потенціал для підтримки цілей сталого розвитку у сфері автомобільного транспорту. Доведено, що ефективна інтеграція електрифікації транспорту і моделі Smart Grid здатна забезпечити підвищення енергетичної безпеки, стійкість енергосистеми та конкурентоспроможність енергетичного сектору України в умовах європейської інтеграції. У статті обґрунтовано необхідність формування спеціального регуляторного режиму для зарядної інфраструктури як елементу критичної енергосистеми. Визначено взаємозв’язок між розвитком розподіленої генерації, механізмами гнучкості та цифровізацією мереж. Запропоновано концептуальний підхід до електрифікації транспорту в межах моделі «EV–Smart Grid–ВДЕ» як інституційної основи енергетичного переходу України.
Сприяння розвитку бізнесу ветеранів та ветеранок в Україні: міжнародний досвід США
Стаття присвячена дослідженню сприяння розвитку бізнесу ветеранів війни в Україні та міжнародного досвіду США. В даній статті досліджено питання забезпечення потреб ветеранів та адаптації кращих міжнародних практик. Розглянуто новітні підходи до соціалізації та адаптації ветеранів війни. У статті розглядається актуальна проблема ветеранського бізнесу як одного із ефективних інструментів економічної реінтеграції, самозайнятості та підвищення рівня соціальної включеності ветеранів і членів їхніх родин та соціального захисту ветеранів війни в умовах повномасштабної агресії російської федерації проти України. Авторка аналізує складність соціальних викликів, з якими стикаються учасники бойових дій та члени їхніх родин, наголошуючи на потребі системного підходу до реінтеграції та соціалізації ветеранів. Розглянуто міжнародний досвід підтримки ветеранів у таких країнах, як США та можливість його адаптації в українських умовах. Визначено ключові напрями державної політики щодо забезпечення прав і гарантій для цієї категорії населення, включно з медичною, психологічною та фінансовою підтримкою. Особлива увага приділяється створенню комплексної системи підтримки ветеранів на національному рівні, з урахуванням міжнародно-правових стандартів, інноваційних підходів та особливостей економіки України.
Теоретико-правові засади заборони дискримінації ветеранів війни
У статті розглянуто проблему переосмислення класичних підходів до переліку захищених ознак у антидискримінаційному праві та меж застосування принципу рівності, спричиненої трансформацією українського суспільства і формуванням ветеранів війни як нової соціально вразливої групи. Метою статті визначено аналіз теоретико-правових засад заборони дискримінації ветеранів війни в сучасних умовах. Автор зазначає, що сучасне антидискримінаційне право розвивається у напрямі розширеного розуміння захищених ознак, яке поєднує формальний, матеріальний та правозахисний підходи. Чинне законодавство Україна формально не містить прямої вказівки на статус ветерана війни як самостійну захищену ознаку, однак конструкція «інші ознаки» у визначенні дискримінації дозволяє потенційно охоплювати ветеранський статус у випадку доведення факту дискримінаційного ставлення. Опосередкований підхід не забезпечує достатньої правової визначеності та може ускладнювати практичну реалізацію антидискримінаційного захисту ветеранів війни. Обґрунтовано, що правовий статус ветерана війни відповідає доктринальним критеріям захищеної ознаки, оскільки: має чітке нормативне визначення; відображає реальний соціальний досвід потенційної дискримінації; пов’язаний із системними соціальними ризиками, що виникають внаслідок участі у бойових діях та подальшої соціальної адаптації; потребує його прямого нормативного закріплення як захищеної ознаки у законодавстві про запобігання дискримінації з метою посилення гарантій правового захисту відповідної категорії осіб. Проаналізовано співвідношення принципів рівності, недискримінації та позитивних дій у сучасному законодавстві. Принцип рівності у сучасному праві розглядається у матеріальному вимірі, що передбачає не лише заборону необґрунтованого різного ставлення, але й обов’язок держави усувати наслідки структурної нерівності. У цьому контексті позитивні дії виступають не винятком із принципу рівності, а механізмом його реалізації, спрямованим на забезпечення реальної рівності можливостей для соціально вразливих груп, у тому числі ветеранів війни. Сформовано теоретико-правовий підхід до розгляду статусу ветерана війни як потенційної самостійної захищеної ознаки в антидискримінаційному праві, а також у визначенні меж застосування концепції позитивних дій щодо цієї категорії осіб.
Cпільна діяльність, партнерство та інші форми співробітництва у сфері господарювання: договірно-правові підвалини
Наукова робота присвячена важливим аспектам правового регулювання спільної діяльності, партнерства та інших форм співробітництва у сфері господарювання. Стаття є оглядовою, її метою є висвітлення та аналізування поняття «співробітництво», його найбільш поширених у господарському обороті форм та договірних конструкцій, що їх опосередковують. Наголошено на відсутності системної законодавчої моделі договірно-правового забезпечення співробітництва у сфері господарювання, що негативно позначається на рівні правової визначеності та передбачуваності регулювання відповідних договірних відносин, стабільності договірної практики в цілому. Критеріями розмежування форм співробітництва в господарській царині визначено: характер та тривалість взаємодії між його учасниками; мету співробітництва та спосіб координації дій в його межах; наявність та правовий режим внесків; форма вияву результатів співробітництва; характер розподілу ризиків, функцій і відповідальності між учасниками співробітництва. Визначається необхідність доктринального осмислення конструкцій «приватне партнерство», «колаборація» та ін., а також уточнення їх місця в системі форм співробітництва у сфері господарювання. Зроблено висновок про необхідність подальшого розвитку господарсько-договірного забезпечення співробітництва, заснованого на різних договірних моделях. Окрему увагу приділено предметній складовій засновницького договору, договору простого товариства, договору про спільну діяльність, генерального договору, договору про партнерство, договору про колаборацію.
Контроль та моніторинг трудових і підприємницьких прав ветеранів війни як дослідницький процес
Актуалізація проблеми контролю та моніторингу трудових і підприємницьких прав ветеранів війни обумовлена необхідністю вдосконалення умов їх реалізації. Розглянуто окремі елементи системі функціонування механізму адаптації ветеранів до цивільного життя під час відновлення. Обґрунтовано доцільність інтеграції моніторингу та контролю трудо-правового механізму адаптації задля корекції його елементів. Запропоновано корективи щодо досягнення балансу застосування інструментів та можливостей здійснення державного та недержавного контролю, аудиту, самоконтролю, інших форм соціального моніторингу. Зроблено акцент на недоліках законодавчої бази для реалізації права на підприємницьку діяльність ветеранів війни.
Про деякі проблеми впровадження пробації в Україні
У роботі розглянуто проблеми впровадження пробації в Україні крізь призму нормативно-правового регулювання та практики діяльності уповноважених органів з питань пробації в умовах воєнного стану. Проаналізовано труднощі забезпечення контролю і соціально-виховної роботи щодо суб’єктів пробації, у тому числі в ситуаціях переміщення населення та обмеженого доступу до окремих територій. Визначено, що пробація є порівняно новим напрямом у загальній системі кримінальної юстиції України. Встановлено, що навіть за незначний час існування пробація довела високу ефективність у вирішенні поставлених завдань, те, що запроваджувалося в інших країнах протягом століть, в Україні відбулося за лічені роки, при цьому реформа в напрямі пробації потребує додаткових кроків і плідної злагодженої роботи як теоретиків так і практиків. Окрему увагу приділено питанням застосування дистанційних форм впливу, перспективам використання мобільних інструментів взаємодії, кадровому забезпеченню та потребі узгодженої державної політики у сфері запобігання повторним кримінальним правопорушенням особами, які перебувають на обліку пробації. Сформульовано пропозиції узагальнення щодо напрямів підвищення ефективності пробації шляхом усунення прогалин у правовій регламентації та посилення інституційної спроможності служби пробації.
Правовий статус носіїв штучного інтелекту: онтологічний та прогностичний аспекти
У статті обґрунтовується, що питання правового статусу штучного інтелекту демонструють величезні відмінності у можливих підходах до його вирішення. Показано, що на сучасному етапі не існує єдиного доктринального підходу до розуміння питання статусу носіїв штучного інтелекту. Охарактеризовано три основних підходи, стосовно яких точаться дискусії в наукових колах, що пов’язані з проблемою визначення правового статусу носіїв штучного інтелекту та відповідальності у зв’язку з їх використанням. Виявлено, що пошук нових парадигм для визначення правового статусу носіїв штучного інтелекту з урахуванням їх трансформаційного потенціалу для забезпечення позитивного і сталого впливу на людину та суспільство надалі тривають. Припущено, що різні підходи, зокрема, пов’язані з міждисциплінарними викликами в проектуванні, розробці та використанні надійного штучного інтелекту можуть їх вирішувати. Зазначено, що Євросоюз є першопрохідником в питанні правового регулювання штучного інтелекту. Наголошено, що оскільки країни Євросоюзу визнають те, що розробка та використання носіїв штучного інтелекту вимагає обов’язкових правових зобов’язань, враховуючи індивідуальну, колективну та суспільну шкоду, яку вони можуть спричинити, то прийняття Регламенту ЄС 2024/1689 від 13 червня 2024 року, який встановлює гармонізовані правила щодо штучного інтелекту стало ключовим документом сучасного європейського права. Зазначено, що питання визначення правового статусу штучного інтелекту в цьому документі залишається не вирішеним. Наголошено, що прогнози щодо майбутнього носіїв штучного інтелекту можуть бути застосовані у формуванні правовідносин, питаннях відповідальності та регуляторних механізмах, пов’язаних із генеративним штучним інтелектом.
Проблема визначення форми договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем, стороною якого є фізична особа-підприємець
У статті досліджується проблема визначення форми договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем, стороною якого є фізична особа-підприємець. Правовий статус фізичної особи-підприємця у його цивілістичному вимірі є доволі суперечливим. З одного боку, фізична особа-підприємець є людиною, тому особливості її правового статусу часто визначаються лише як «надбудова» над правовим становищем фізичної особи. З іншого боку, на діяльність фізичної особи-підприємця законотворець поширив регулювання тих нормативно-правових актів, якими врегульована підприємницька діяльність юридичних осіб, особливості правового статусу яких обумовлені їх відмінностями від людини. Однією з проблем, викликаних таким подвійним правовим статусом фізичної особи-підприємця, є проблема визначення форми договору. Подібна проблема виникає у випадках, коли договір потребує нотаріального посвідчення, а необхідність такого посвідчення ставиться законодавством в залежність від його суб’єктного складу. Згадана проблема виникає і у договорі найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем, для якого законодавством висуваються вимоги щодо необхідності нотаріального посвідчення, коли його стороною є фізична особа. Підняте питання, хоч і було предметом деяких досліджень і неодноразово переглядалось судами, не тільки не втрачає свого теоретичного та практичного значення, а й набуває ще більшої гостроти після втрати чинності Господарським кодексом України. Ключовим питанням є те, чи потребує договір найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем нотаріального посвідчення у випадку, коли його стороною є фізична особа-підприємець. Для вирішення цього питання слід проаналізувати існуючі аргументи «за» та «проти» необхідності такого посвідчення з тим, щоб, відкинувши нерелевантні аргументи, переглянути вагомі твердження в умовах нової правової парадигми, в якій Господарський кодекс України вже не регулює відносини сторін. На кінець, потрібно оцінити необхідність нотаріального посвідчення договору найму (оренди) транспортного засобу з точки зору доцільності. Шляхом до вирішення названих проблем може стати комплексний аналіз норм цивільного законодавства, присвячених статусу учасників цивільних відносин та формі договору. Автор робить висновок про те, що проблема визначення форми договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем, стороною якого є фізична особа-підприємець, не може бути ефективно вирішена інакше, ніж внесенням змін до цивільного законодавства. Питання про форму договору, яке є питанням суто формальним, має недвозначно вирішуватись законотворцем, а спроби судів заснувати нові правила для його вирішення тільки підкреслюють таку необхідність. Саме тому, на передній план виходить питання доцільності нотаріального посвідчення досліджуваного договору. Автор стверджує, що вимога щодо обов’язковості нотаріального посвідчення договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем є нераціональною, оскільки доцільність її існування не може бути пояснена жодною з тих причин, з якими зазвичай пов’язується необхідність дотримання саме такої форми договору. З названих причин, автор резюмує невиправданість та надмірність такої вимоги. Зрештою, автор пропонує внести до цивільного законодавства відповідні зміни.
договір найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем
Таксономія ЄС як інструмент сталого фінансування: перспективи впровадження в Україні
У статті розглянуто еволюцію, правові механізми та інституційну архітектуру таксономії ЄС як класифікатора сталих видів діяльності, включно з Регламентом (ЄС) 2020/852 та делегованими актами. Продемонстровано її інтеграцію у режими розкриття фінансової та корпоративної інформації згідно з Регламентом про розкриття інформації про сталі фінанси (SFDR) та Директивою ЄС про корпоративну звітність зі сталого розвитку (CSRD). Охарактеризовано роль Європейської Комісії, Платформи зі сталого фінансування, а також експертної групи держав-членів та європейських наглядових органів у формуванні й оновленні критеріїв. Наголошено на ринковому ефекті прозорості: таксономія не встановлює заборон, однак через стандартизоване розкриття зменшує інформаційну асиметрію, висвітлює трансформаційні та регуляторні ризики «коричневих» активів і стимулює переорієнтацію капіталу у «зелені» проєкти, зокрема ВДЕ. Проаналізовано актуальний стан запровадження національної таксономії в Україні, що виявив відсутність нормативно закріпленої таксономії за наявності фрагментарних ініціатив НКЦПФР, НБУ, Мінекономіки та інших координаційних утворень. Зроблено висновок про необхідність динамічної сумісності з правом ЄС та запровадження обов’язків розкриття як передумови доступу до міжнародного капіталу. Рекомендовано ухвалити національну таксономію, засновану на вимогах Регламенту (ЄС) 2020/852 та супутніх актах щодо ESG-розкриття; створити міжвідомчу структуру при НКЦПФР для розробки та оновлення технічних критеріїв; визначити механізми координації між ключовими органами державної влади; а також запровадити систему підготовки фахівців у сфері сталого фінансування.
Деякі проблеми правового регулювання діяльності уповноважених органів в сфері забезпечення конкуренції на електроенергетичному ринку України
Досить важливим, навіть за наявності обставин значного руйнування енергетичної інфраструктури російськими військовими ударами, залишається питання правового підґрунтя забезпечення конкуренції на електроенергетичному ринку України в період повоєнного відновлення, а також правової регламентації діяльності органів, уповноважених забезпечити захист такої конкуренції. В Україні рядом нормативних положень визначено, що основним органом в сфері захисту конкуренції є Антимонопольний комітет України, який наділений відповідними повноваженнями, в тому числі, в сфері електроенергетики. Іншим органом, який відповідно до законодавства має деякі повноваження щодо забезпечення конкуренції на ринку електричної енергії України, є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Статтю присвячено дослідженню питання правового регулювання повноважень зазначених вище уповноважених органів та їх розмежування. Наведені основні аспекти та деякі приклади реалізації повноважень АМКУ та НКРКЕП в сфері захисту конкуренції на ринку електроенергетики. Визначені основні проблемні моменти в частині правової регламентації функцій, прав та обов’язків Антимонопольного комітету України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Наведені приклади негативного впливу на правозастосовну практику деяких проблем правового регулювання повноважень державних органів в сфері захисту конкуренції на ринку електричної енергії.
Оновлення правового забезпечення гуманітарного розмінування України інноваційними підходами до вивільнення земель
Стаття присвячена дослідженню оновлення правового забезпечення застосування існуючих методик і технологій, а також удосконалення штучного інтелекту та інших інноваційних технологій для проведення гуманітарного розмінування України. Саме воно критично важливе для відновлення доступу і безпечного землекористування землями сільськогосподарського призначення, що є першим пріоритетом гуманітарного розмінування. Встановлено, що сучасне законодавство почало створювати фундаментальні основи протимінної діяльності з 2018 року прийняттям базового Закону України «Про протимінну діяльність в Україні», який встановлює загальні норми, у той час як подробиці, інструкції щодо використання встановлюються міжнародними та національними стандартами. Окрема увага приділяється аналізу інноваційних підходів та технологій вивільнення земель (land release).
Правове забезпечення дотримання екологічних вимог при здійсненні землекористування
У статті досліджуються питання правового забезпечення дотримання екологічних вимог при здійсненні землекористування в Україні як ключового елементу охорони довкілля та раціонального використання земельних ресурсів. Розкрито основні проблеми сучасного землекористування, серед яких: наслідки воєнних дій, деградація та забруднення ґрунтів, неефективне використання сільськогосподарських угідь, порушення режимів охоронюваних територій, а також недостатній рівень контролю за дотриманням екологічних норм. Проаналізовано нормативно-правові акти, що формують систему правового регулювання у цій сфері, а також досліджено та узагальнено відповідні наукові напрацювання. Окрему увагу приділено стратегічним документам державної екологічної політики, які визначають пріоритети сталого землекористування. Досліджено роль міжнародно-правового регулювання у формуванні стандартів екологічно відповідального та збалансованого управління земельними ресурсами. Висвітлені основні заходи та напрями забезпечення екологічних вимог при використанні земель, зокрема такі, як: районування (зонування) земель, екологічне нормування, посилення державного екологічного контролю, економічне стимулювання. Окремої уваги приділено наслідкам порушення екологічного законодавства при використанні земель – механізму застосування юридичної відповідальності, примусовому припиненню прав на земельну ділянку, зокрема у випадках її використання способами, які суперечать екологічним вимогам. Автори дійшли висновку, що ефективне забезпечення дотримання екологічних вимог у сфері землекористування потребує комплексного підходу, який поєднує як чітке законодавче регулювання, належний державний екологічний контроль, так і міжнародні зобов’язання та гармонізацію національної політики із світовими, зокрема, європейськими екологічними стандартами. Важливим є також застосування екосистемного підходу до управління земельними ресурсами, який враховує стан та взаємний вплив всіх природних компонентів, що можуть бути розташовані на земельних ділянках. Потребують свого удосконалення шляхом узгодження з податковим та бюджетним законодавством і заходи щодо економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.
екологічні вимоги до використання земель
економічне стимулювання раціонального землекористування
Еволюція правового механізму надання допомоги по частковому безробіттю в Україні упродовж 2012-2025 років
Статтю присвячено комплексному аналізу еволюції правового механізму надання допомоги по частковому безробіттю в Україні упродовж 2012–2025 років крізь призму змін законодавства, судової практики та конституційних гарантій права на соціальний захист й відповідних правових позицій Конституційного Суду України. Особливу увагу зосереджено на трансформації цих відносин в умовах пандемії COVID-19, а також введення воєнного стану. У статті обґрунтовано, що допомога еволюціонувала від формалізованого інструменту, який використовувався для підтримки зайнятості здебільшого у великих роботодавців, до універсального соціально-страхового механізму реагування на надзвичайні та воєнні виклики. Доведено, що розширення підстав для надання допомоги, кола її отримувачів та делегування Уряду повноважень регулювати порядок її виплати сприяли підвищенню ефективності системи соціального захисту, водночас актуалізували проблеми правової визначеності. Окрему увагу приділено аналізу судової практики щодо підстав призначення допомоги, умов її повернення та меж дискреції органів служби зайнятості. Констатується, що еволюція підходів судів відображає зміну балансу між соціальною функцією держави та необхідністю забезпечення фінансової дисципліни у процесі надання допомоги по частковому безробіттю. Зроблено висновок про відповідність загального напряму розвитку правового механізму надання цієї допомоги правовим позиціям Конституційного Суду України щодо необхідності забезпечення реального характеру соціальних гарантій і захисту людської гідності. На підставі проведеного дослідження сформульовано пропозиції щодо подальшого вдосконалення правового механізму надання допомоги задля підвищення його ефективності, правової визначеності та відповідності конституційним стандартам соціального захисту.
Зловживання процесуальними правами адвокатом як підстава застосування штрафу до адвокатського об’єднання в цивільному судочинстві
Стаття присвячена комплексному дослідженню одного з механізмів протидії та запобігання зловживанню цивільними процесуальними правами у цивільному судочинстві України. У статті здійснено аналіз правової природи штрафу як різновиду заходів процесуального примусу у цивільному судочинстві та виокремлені особливості його застосування до представників як учасників судового процесу. Підкреслюється, що штраф не є різновидом дисциплінарної відповідальності адвоката, а має самостійне функціональне спрямування у цивільному судочинстві спонукання до виконання встановлених в суді правил, добросовісному виконанню процесуальних обов’язків, припинення зловживання процесуальними правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Автор звертає увагу на двоаспектний характер відносин, у яких перебуває представник: матеріально-правові відносини із довірителем, засновані на договорі про надання правничої допомоги, та процесуально-правові із судом. У роботі зазначається, що визначаючи поняття зловживання процесуальними правами слід враховувати його контекстну пов’язаність з добросовісним користуванням процесуальними правами, як обов’язку учасників судового процесу та їх представників. Зазначене, і є відображенням наявного в літературі та судовій практиці розподілу підходів щодо визначення поняття зловживання процесуальними правами: воно може означати невідповідність завданням цивільного судочинства результату реалізації процесуального права, або протиправність самої поведінки учасника судового процесу. Окремий блок присвячено аналізу ухвали Верховного Суду від 14.07.2022 р. у справі № 755/11559/16-ц, відповідно до якої визнано подання адвокатом повторної касаційної скарги зловживанням процесуальними правами, а штраф, стягнуто з адвокатського об’єднання.
Прояв принципу рівності прав і можливостей під час працевлаштування
У статті розглянуто принцип рівності прав і можливостей під час працевлаштування, а також один із ключових проявів його порушення – необґрунтовану відмову в працевлаштуванні. У ході дослідження проаналізовано національне законодавство, яке містить норми щодо заборони дискримінаційних вимог до громадян при працевлаштуванні, а також міжнародно-правові документи, що слугують своєрідним правовим інструментом для забезпечення рівності прав та можливостей працівників. Звернуто увагу на дослідження науковців, які їх присвячували аналізу правових механізмів недопущення дискримінації, гарантій реалізації трудових прав та практичних аспектів застосування принципу рівності у трудових правовідносинах. Автором зроблено висновок, що дотримання принципу рівності прав і можливостей повинно бути реалізовано на всіх етапах трудових відносин: при прийнятті на роботу, переведенні на іншу роботу, оплаті праці та звільненні. Оскільки, забезпечення рівності прав та можливостей у сфері праці є обов’язковою вимогою правової демократичної держави. Але передусім дотримання даного принципу має вже розпочинатися на етапі пошуку роботи, під час працевлаштування. Зокрема, принцип рівності прав і можливостей під час працевлаштування полягає в забезпеченні однакових можливостей для всіх працездатних громадян у виборі професії, реалізації права на працю та вступу в трудові відносини, незалежно від їхньої статі, раси, віку, національності чи інших особистих обставин. Одним із ключових проявів порушення принципу рівності прав і можливостей у сфері праці названо необґрунтовану відмову в працевлаштуванні. Зокрема, необґрунтованою вважається невмотивована відмова у прийнятті працівника на роботу за наявності вакантних робочих місць, а також з мотивів, які не стосуються професійно-ділових якостей працівника (сукупність знань, умінь та навичок, якими володіє фізична особа, що необхідні для виконання відповідної трудової функції).
Цифровізація трудових процедур як механізм зниження корупційних ризиків
У статті здійснено науково-теоретичний та практико-орієнтований аналіз цифровізації трудових процедур як ключового механізму зменшення корупційних ризиків у сучасній системі трудових відносин. Розкрито природу та сутність цифрової трансформації у сфері праці, описано еволюцію теоретичних підходів до цифрового врядування, особливості формування цифрових трудових процесів та їхній вплив на ефективність і прозорість кадрового управління. На основі узагальнення міжнародних стандартів, досліджень провідних науковців та практики публічного сектору України обґрунтовано, що цифровізація трудових процедур сприяє мінімізації корупційних проявів шляхом усунення суб’єктивізму, автоматизації прийняття рішень, уніфікації HR-процесів та забезпечення їх відкритості. У роботі виділено ключові ризики цифровізації: порушення приватності, кібербезпека, алгоритмічна дискримінація, асиметрія інформації. Запропоновано концептуальне бачення майбутнього нормативноправового забезпечення цифрових трудових процесів в Україні.
Правове забезпечення трудових відносин з професійними спортсменами: особливості та перспективи розвитку на міжнародному рівні
У даній статті автором оцінюється важливість дослідження правового регулювання трудових відносин у галузі професійного спорту як на державному рівні, так і на рівні міжнародного співробітництва. Так як у сучасному світі спорт став не лише популярним соціальним явищем, а й потужним економічним феноменом, що охоплює значну кількість працівників — спортсменів, тренерів, суддів та інших. Стрімке зростання масштабів спортивної індустрії, процес комерціалізації змагань і глобальна мобільність спортсменів зумовлюють необхідність наукового осмислення питання правового врегулювання трудових відносин у цій сфері. І хоча спортивна діяльність в Україні є надзвичайно поширеною, але з точки зору трудового права, правове регулювання спортивної діяльності потребує доопрацювання у відповідності до потреб сучасного суспільства та його адаптації до високих світових стандартів. В роботі звертається увага на те, що незважаючи на вагомий внесок професійних спортсменів в економіку держави та розвиток суспільства їхня праця залишається найменш врегульованою та незахищеною формою зайнятості. Автор аналізує напрямки розвитку правового забезпечення спортивно-трудових відносин та наголошує, що вагому роль у впорядкуванні трудової діяльності спортсменів відіграє індивідуально-договірне регулювання, яке відображає реальні потреби у трудоправових відносинах між працівником-спортсменом і роботодавцем-спортивною організацією (наприклад, професійний трудовий договір гравців зі спортивними клубами). У процесі вивчення цього питання автором було розглянуто міжнародне законодавство, право Європейського Союзу, європейську практику вирішення спорів у професійному спорті. Дослідивши напрями та перспективи правового забезпечення спортивно-трудових відносин у галузі професійного спорту, було висловлено свої пропозиції у рамках концепції міжнародної норми про працю у професійному спорті щоб удосконалити національне законодавство. Зроблено висновок, що дослідження трудових відносин з професійними спортсменами на міжнародному рівні має високу наукову, практичну й соціальну значущість. Воно є передумовою створення ефективної системи правового регулювання у сфері спорту, яка забезпечить баланс інтересів спортсменів, клубів, федерацій і держав, а також підвищить рівень правового захисту працівників спортивної галузі у світі.
Сучасний стан правової нуково-дослідницької інфраструктури в Україні та перспективи її розвитку
Статтю присвячено дослідженню правової науково-дослідницької інфраструктури в Україні. Надано визначення поняттю правова науково-дослідницька інфраструктура та розглянуто її складові елементи. Наголошено увагу, що сучасний стан правової науково-дослідницької інфраструктури в Україні та створення інновації у праві зіштовхуються з рядом проблем, такими як війна в Україні, недофінансування науки, відсутність підтримки та оновлення матеріально-технічної бази наукових установ, низька оплата праці науковців, міграція науковців за кордон. Зроблено висновки, що ці події призвели до неможливості розбудови суспільства, що базується на знаннях, а також унеможливили розвиток інноваційної діяльності. Проаналізовано зміст поняття інновацій у праві, розглянуто юридичні інноваційні продукти в Україні. Розглянуто питання важливості впровадження в освітній процес навчальних дисциплін з інновацій у праві, як необхідного кроку, що сприятиме ефективності юридичних досліджень, поліпшенню функціонування юридичного сектору, підготовці фахівців у галузі права. Зроблено висновки, що держава повинна підійти з комплексним підходом послідовної, систематичної, реальної підтримки розвитку науки, направити свій політичний курс на розвиток та підтримку науки, підвищенню соціального рівня та статусу науковця, спряти престижності наукової праці, створенню інструментів інтеграції наукових досліджень у державний та приватний сектори.
правова науково-дослідницька інфраструктура
Рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури в Україні: окремі правові аспекти
У науковій роботі розглянуті окремі правові аспекти рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури в Україні. Наукова стаття підготовлена в межах теми фундаментального дослідження «Правові механізми нової науково-дослідницької інфраструктури» (номер державної реєстрації РК УкрІНТЕІ № 0121U113768). Встановлено, що в умовах необхідності забезпечення належного розвитку наукового потенціалу в Україні питання рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури набувають особливої актуальності. Наголошено, що визначення найбільш адекватного інструментарію для оцінювання наукової діяльності та впровадження його у практику є складним завданням сьогодення. Розглянуті положення Концепції підтримки та розвитку кадрового потенціалу сфери наукової і науково-технічної діяльності «Національна система дослідників України» у контексті регламентації питань створення системи рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури. Підтримана думка щодо необхідності кардинальної перебудови системи обліку наукових результатів та докорінного вдосконалення організації незалежного експертного оцінювання наукових досліджень. Зазначено, що для впровадження ефективної системи рейтингування необхідно чітко визначити її взаємозв’язок з фінансуванням суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури та впливом на реалізацію відповідних кадрових рішень щодо застосування системи заохочень, що має важливе значення в умовах воєнного стану та необхідності відновлення наукового потенціалу країни. Вказано, що недостатня правова визначеність механізмів оцінювання результатів наукової діяльності ускладнює формування об’єктивних критеріїв ефективності функціонування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури, що негативно впливає на прозорість розподілу бюджетного фінансування, євроінтеграційні процеси та загальну динаміку інноваційного розвитку національної економіки. Зауважено, що правова регламентація питань рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури набуває системного значення та має забезпечити ефективність використання фінансових ресурсів, сприяти підвищенню конкурентоспроможності української науки та її інтеграції в Європейський дослідницький простір.
Правове становище українських дослідників-біженців у державах Європейського Союзу в умовах війни та тимчасового захисту
Стаття присвячена правовому становищу українських дослідників, які після початку повномасштабної війни Російської Федерації проти України опинилися у державах Європейського Союзу під режимом тимчасового захисту або зі статусом біженця. Мета дослідження – з’ясувати зміст і межі трудових та академічних прав цієї групи, порівняти правові режими тимчасового захисту і біженства у контексті доступу до праці та освіти, а також окреслити національні особливості регулювання в Польщі, Німеччині та Чехії. Методологія ґрунтується на формально-юридичному, порівняльно-правовому, системному та структурно-функціональному підходах. У роботі обґрунтовано, що поєднання гуманітарного статусу і необхідності безперервності дослідницької діяльності формує доктринальну категорію «дослідник-біженець». Показано, що тимчасовий захист забезпечує оперативний доступ до проживання, праці, освіти й базових соціальних гарантій, але зазвичай має обмежений строк і не гарантує довготривалої інтеграції; натомість статус біженця передбачає ширші та триваліші гарантії. На прикладах Польщі, Німеччини та Чехії виявлено гібридну модель правового забезпечення, де гуманітарні гарантії поєднуються зі спеціальними академічними інструментами (спрощене працевлаштування в університетах, стипендіальні та грантові програми, прискорене визнання кваліфікацій). Водночас зберігаються бар’єри нострифікації, нерівномірність доступу до конкурсного фінансування та різниця інституційних практик.
Етика та право: як законодавство впливає на дотримання етичних норм у науці
Наука, як одна з найважливіших сфер людської діяльності, завжди була під пильним наглядом суспільства. З одного боку, вона прагне досягнення нових знань і технологій, з іншого — повинна дотримуватися етичних норм, які забезпечують безпеку, справедливість і повагу до людської гідності. У цьому контексті право виступає як інструмент регулювання наукової діяльності, що впливає на дотримання етичних стандартів. У статті буде розглянуто, як законодавство формує етичні норми в науці, а також які виклики та можливості це створює. Наукова робота виконана в рамках теми фундаментального дослідження «Правові механізми нової науково-дослідницької інфраструктури» (РК УкрІНТЕІ № 0121U113768).