Основна інформація про журнал: URL: http://pti.org.ua/ Назва: Право та інновації (ПтІ) ISSN: ISSN 2518-1718 (Online) ISSN 2311-4894 (Print) Реєстраційні дані: УДК 340:001.895 Серія КВ № 21739-11639ПР від 24.11.2015 Засновник та видавець: НДІ правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України. Сайт Інституту https://ndipzir.org.ua/ Рік заснування: з 2011 р. з назвою «Актуальні питання інноваційного розвитку» з 2013 р. з назвою «Право та інновації» Резюме та основні розділи видання: Метою журналу є створення умов спеціалізованої платформи авторам для висвітлення результатів своїх досліджень різних аспектів інноваційного розвитку та усебічних суспільних факторів, які впливають на інноваційні системи, а також обміну науково-практичним досвідом. Основною концепцією журналу «Право та інновації» є забезпечення та стимулювання розвитку вітчизняної правової науки за допомогою висвітлення широкого кола доктринальних та практичних аспектів в сфері інноваційного розвитку та національної інноваційної системи. Тематика статей охоплює собою галузь науки «12.00.00 – Юридичні науки» та 293 «Міжнародне право». Мови видання: · Українська · Англійська. Бази даних в яких присутнє видання: ERIH PLUS (European Reference Index for the Humanities) Міжнародна наукометрична база даних: Academic Research Index – ResearchBib (Японія). Наукова база даних польського Міністерства науки та вищої освіти: Polish Scholarly Bibliography (PBN) (Польща). «Право та інновації» входить до: Information Matrix for the Analysis of Journals – MIAR (Іспанія). У липні 2014 журнал внесено до міжнародної наукометричної бази даних Index Copernicus (Польща). В цій міжнародній базі індексації журналів IC Journals Master List містяться більш 13000 наукових журналів з усього світу. Профілі журналу у: · Бібліотека Вернадського · Index Copernicus (ICV 2021 = 75.76) · Google Scholar (h-index: 13) Повну інформацію про журнал ви можете отримати в розділі "Про журнал" за цим посіланням.
Науково-дослідний інститут правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України НАПрН України
До питання трансформації системи соціального захисту ветеранів війни в Україні
Сфера соціального захисту завжди була ключовим аспектом формування та реалізації соціальної політики України. Гарантоване статтею 46 Конституції України право на соціальний захист наголошує, що Україна є соціальною державою, діяльність якої спрямована на забезпечення права громадян на соціальний захист. Це право включає забезпечення у разі втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття, старості та інших випадках, передбачених законом. Повномасштабне вторгнення в Україну стало викликом для усіх напрямків державної політики, у тому числі і соціальної політики, яка спрямована на підтримку малозабезпечених та соціально вразливих категорій населення. У зв’язку з веденням активних бойових дій та запровадженням воєнного стану на всій території України було внесено ряд змін у систему законодавства у сфері соціального забезпечення військовослужбовців та ветеранів війни, які мають значний вплив на зміст та обсяг їх правового статусу. Взагалі трансформація системи соціального забезпечення ветеранів війни в Україні передбачає комплекс заходів, спрямованих на поліпшення соціального захисту та їх матеріального становища. Це включає в себе перегляд законодавства, впровадження нових соціальних послуг, розвиток системи надання пільг та адаптацію ветеранів до цивільного життя. Проведене дослідження державної ветеранської політики щодо захисту основних конституційних прав громадян, що мають статус ветеранів війни дає змогу стверджувати, що є декілька варіантів для розвитку державних систем соціального захисту ветеранів війни, пріоритетними напрямками яких мають бути: а) впровадження спеціального законодавства; б) забезпечення дієвості спеціального державного органу; в) створення цифрової платформи для ветеранів війни; г) перегляд та удосконалення всіх механізмів, що полегшують доступ ветеранів війни до соціальних благ. Актуальність наукового дослідження зумовлено стрімким збільшенням кількості ветеранів та ветеранок війни в Україні та в необхідності забезпечення їх гідними умовами життя.
Правова та моральна відповідальність в умовах розвитку автономних систем штучного інтелекту
У статті обґрунтовується, що зростаюча залежність суспільства від автономних систем штучного інтелекту гостро порушує питання щодо відповідальності. Зазначено, що є низка етичних дилем, пов’язаних з розробкою та використанням штучного інтелекту. Наголошується, що в наукових колах навколо питання щодо відповідальності точаться дискусії та дебати, які демонструють величезні відмінності у можливих підходах до цього питання. Продемонстровано, що питання щодо відповідальності в контексті систем штучного інтелекту вимагає міждисциплінарного підходу. З’ясовано, що застосування філософського підходу для визначення проблем відповідальності в автономних системах сприяє забезпеченню надійності автономних систем. Охарактеризовані деякі з найпоширеніших загальних підходів до дослідження поняття відповідальності. Зосереджено увагу на доцільності соціо-технічного підходу до питання відповідальності. Наголошено, що не існує єдиного доктринального підходу до розуміння питання юридичної відповідальності, а є, як мінімум, сім основних концепцій розуміння юридичної відповідальності як правового явища. Виявлено, що різні виміри відповідальності пов’язані з міждисциплінарними викликами в проектуванні, розробці та використанні надійних автономних систем та можуть їх вирішувати. Тому забезпечення надійності автономних систем є важливим міждисциплінарним завданням. Припущено, що якщо автономні системи у своєму автоматизованому процесі прийняття рішень будуть зосереджені виключно на максимізації показників ефективності, то вони, швидше за все будуть ігнорувати питання відповідальності. Висловлено, що для того, щоб мінімізувати шкідливі наслідки та забезпечити етичну та надійну поведінку автономних систем на основі штучного інтелекту у перспективі слід дозволити їм міркувати про потенційні проблеми, пов’язані з відповідальністю.
кількісна оцінка ступенів відповідальності
соціо-технічний підхід до відповідальності
юридична відповідальність в технологічному контексті
відповідальність смертоносних автономних систем озброєнь
Особливості розподілу прав та обов’язків щодо підтримання придатного стану речі у договорі найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем
У статті досліджуються питання особливостей розподілу прав та обов’язків щодо підтримання придатного стану речі у договорі найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем. Одними з ключових обов’язків, що складають зміст зобов’язання у договорі найму (оренди), є обов’язки з проведення капітального та поточного ремонту. У випадку найму транспортного засобу перелік обов’язків, пов’язаних з підтриманням придатності речі, доповнюється обов’язком проведення її технічного обслуговування. Капітальний та поточний ремонт транспортного засобу може покладатись і на наймача, і на наймодавця, у той час як технічне обслуговування є тягарем наймача. Такий розподіл обов’язків між сторонами у відносинах класичного найму заснований на пануванні наймача над річчю та самостійному користуванні нею протягом усього строку договору. У той же час, у договорі найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем управління орендованою річчю здійснюється екіпажем наймодавця, а не наймачем чи його представниками. Подібна особливість згаданого договору піднімає ряд практичних і теоретичних питань, пов’язаних з справедливістю і обґрунтованістю такого ж розподілу прав та обов’язків щодо підтримання придатного стану речі. Такі питання ніколи не були предметом окремого наукового дослідження. Ключовим питанням є те, на яку зі сторін досліджуваного договору мають бути покладені обов’язки з проведення поточного та капітального ремонту, а також технічного обслуговування транспортного засобу. Ще одним важливим питанням є з’ясування того, чи взагалі доцільним є їх виділення в якості окремих обов’язків, або ж вони охоплюються обов’язком більш широкого змісту. На кінець, необхідно встановити якими будуть правові наслідки подібного розподілу. Шляхом до вирішення названих проблем може стати встановлення особи, яка панує над річчю і чиїми «руками» здійснюється користування нею. Автор робить висновок про те, що, конструкція договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем обумовлює покладення на наймодавця обов’язку забезпечити наймачу можливість користуватись транспортним засобом протягом усього строку договору. Оскільки цей обов’язок є перманентним, в частині підтримання придатності речі він походить на гарантії якості речі, надання яких в класичному наймі носить диспозитивний характер. Автор стверджує, що такий обов’язок наймодавця за змістом є ширшим за обов’язки з проведення капітального та поточного ремонту, а тому повністю їх поглинає. У той же час, виділення та закріплення за наймодавцем обов’язку з технічного обслуговування транспортного засобу, який в класичному наймі покладається на наймача, автор вважає доцільним. З названих причин, автор резюмує невиправданість наділення сторін окремими правами вимагати розірвання договору та відшкодування завданих збитків внаслідок непроведення капітального чи поточного ремонту, оскільки наслідки порушення гарантій якості речі охоплюють ще більш широкий перелік прав. Зрештою, автор пропонує внести до цивільного законодавства відповідні зміни.
договір найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем
Правове забезпечення застосування та удосконалення штучного інтелекту для розмінування України
Стаття присвячена дослідженню правового забезпечення застосування існуючих технологій, а також удосконалення штучного інтелекту для проведення гуманітарного розмінування України. Встановлено, що законодавство скоріше встановлює загальні рамки, у той час як безпосередні подробиці, межі використання встановлюються конкретними договорами. Окрема увага приділяється аналізу міжнародного договірного регулювання співпраці уряду України та провідної технологічної корпорації США Palantir Technologies Inc. Ця компанія поставила перед собою амбітну мету стати тією, яка змінює правила гри технологічного світу і використати свої продукти і можливості з максимальною суспільною користю, а не лише комерційним прибутком. Так, поглиблену міжнародну співпрацю щодо застосування штучного інтелекту з Palantir почало Міністерство цифрових трансформацій України, а продовжило Міністерство економіки України саме для ефективнішого гуманітарного розмінування.
Екологічна політика держави – прямий шлях до розвитку зеленого підприємництва
Актуальність піднятої у цій статті проблематики пов’язана з тим, що вже сьогодні керівництву нашої країни слід вживати заходів, які б забезпечили більшу стабільність функціонування підприємництва в нових умовах, оскільки впровадження суперечливих заходів екологічної політики або взагалі їх відсутність стримують інвесторів, які не можуть передбачити майбутніх дій уряду тієї чи іншої країни у цьому напрямі. У статті звертається увага, що впровадження зеленого підприємництва в Україні сприятиме вирішенню багатьох економічних та екологічних питань, що сприятиме ряду економічних переваг – створення нових робочих місць; збільшення надходжень до бюджету за рахунок зростання кількості підприємницьких товариств та обсягів їх виробництва; вихід на нові світові ринки збуту, де ще не сформувалися конкурентні відносини, тощо. До того ж розвиток зеленого підприємництва напряму стимулюватиме залученню іноземних інвестицій у національну економіку України. Підкреслюється, що у спектрі напрацювання екологічної політики нашої країни, концепція зеленого підприємництва становить один з основних елементів інноваційного розвитку у процесі поствоєнного відновлення зруйнованої чи пошкодженої інфраструктури. Напрацювання концептуально-правових засад зеленого підприємництва в контексті інноваційного розвитку України дозволить мінімізувати споживання енергетичних ресурсів з огляду на їх значний дефіцит, що сприятиме формуванню здорового суспільства та стану природного середовища. Наведене зумовлює розробку плану заходів, що містили б розробку та впровадження зелених технологій (наприклад, відновлюваних джерел енергії, управління відходами, зменшення вуглецевого забруднення тощо); застосування інноваційних методів енергозбереження та енергоефективних будівельних матеріалів (утеплювачів з високою теплопровідністю, систем енергозбереження тощо).
Концептуальні засади державного регулювання впровадження цифрових технологій в енергетиці
Наукова робота присвячена вивченню досвіду державного регулювання цифровізації енергетики в ЄС та аналізу можливостей України ефективно управляти процесами цифрової трансформації національного енергетичного сектору. Окреслено переваги цифровізації енергетики. Розглянуто мету, напрями, підходи та інструменти державного регулювання цих процесів на прикладі ЄС. З’ясовано, що через впровадження в енергетичну сферу цифрових інновацій забезпечується функціонування цифрового енергетичного простору даних, розвиток цифрових енергетичних ринків, автоматизація управління енергетичною системою і мережею та їх інтеграція в економіку даних і цифрову економіку. Акцентована увага, що важливою складовою політики ЄС щодо формування розумної енергетики є забезпечення суверенітету даних, а також цифрового, технологічного, енергетичного та європейського суверенітету. Обґрунтовано, що процес цифрової трансформації в Україні відбувається за відсутності належного правового регулювання, обмеженості фінансових ресурсів і залежності від іноземних технологій і партнерів, що створює загрози її державному суверенітету. Зроблено висновок, що пріоритетом політики України в сфері цифровізації енергетичного сектору має стати створення нормативно-правових, організаційних і технічних передумов для децентралізації енергетики та забезпечення енергетичного, технологічного і цифрового суверенітету держави, що потребує окремих досліджень і обґрунтувань.
Розвиток підприємницьких ініціатив ветеранів війни: правові питання державного фінансування та податкового стимулювання
Стаття присвячена дослідженню актуальних правових питань державної підтримки розвитку підприємницьких ініціатив ветеранів війни. Наукову роботу підготовлено в межах теми фундаментального дослідження «Правове забезпечення професійної адаптації та права на підприємницьку діяльність ветеранів війни» (РК УкрІНТЕІ № 0123U104874). Автором розглянуто сучасний стан правового забезпечення розвитку підприємницьких ініціатив в аспекті державного фінансування та податкового стимулювання. Встановлено, що державне фінансування та підтримка ветеранського бізнесу є перспективним напрямом політики держави, реалізація якого має безпосередній вплив на відновлення національної економіки. Наголошено на важливості побудови ефективної моделі реалізації ветеранського бізнесу за допомогою впровадження дієвих правових механізмів та інструментів податкового стимулювання ветеранського підприємництва. Проаналізовано окремі норми Закону України «Про ветеранське підприємництво» від 31.07.2025 № 4563-IX, який передбачає створення системи економічних і соціальних стимулів для допомоги суб’єктам ветеранського підприємництва у здійсненні підприємницької діяльності. Підкреслено, що для забезпечення ефективної моделі реалізації ветеранського підприємництва наразі актуальним вбачається запровадження додаткових податкових стимулів для ветеранів війни–суб’єктів підприємницької діяльності, що сприятиме активізації відкриття ними власного бізнесу. Зазначено, що в умовах створення нормативного підґрунтя щодо врегулювання питань ветеранського підприємництва необхідно й надалі системно вдосконалювати чинне законодавство та запроваджувати ефективні інструменти податкового стимулювання ветеранського підприємництва, тобто втілювати дієві механізми пільгового оподаткування та кредитування ветеранського бізнесу, що дозволить підвищити рівень економічної активності ветеранів війни.
Підтримка підприємницької діяльності ветеранів війни: стан правового забезпечення та перспективне законодавство
Постановка проблеми. Підтримка повернення ветеранів війни до цивільного життя, стимулювання їх економічної активності загалом, і підприємницької діяльності, зокрема, є вкрай важливим напрямком державної ветеранської політики. Наразі законодавство, що регулює підприємницьку діяльність ветеранів війни в Україні, тільки формується. Тому виникає багато проблемних питань, що потребують розробки дієвого механізму їх вирішення Мета дослідження – на основі аналізу наукової літератури, вітчизняного та іноземного досвіду підтримки ветеранів війни обґрунтувати пропозиції щодо вдосконалення законодавства з питань ветеранського підприємництва та поняття цього виду підприємництва, а також вирішення інших правових проблем в цій сфері. Основний зміст. Механізм правового регулювання ветеранського підприємництва має бути досконалим. До 26.02.2026 року, коли .набирає чинності Закон України «Про ветеранське підприємництво, українське законодавство не містить спеціальних норм щодо здійснення підприємницької діяльності ветеранами війни. Організаційні форми такої діяльності, її легалізація, застосування до неї державних засобів регулювання, оподаткування здійснюються на загальних для всіх підставах. Особливістю регулювання ветеранського підприємництва є його адресна державна підтримка. З набранням чинності вищеназваним законом правове регулювання підприємницької діяльності ветеранів набуде певних особливостей. Зокрема, з’явиться легальне поняття ветеранського підприємництва, яке не можна визнати досконалим. Обґрунтовано рекомендації щодо вдосконалення цього поняття та загального поняття підприємництва.
державна підтримка ветеранського підприємництва
Поняття «булінг» в українському законодавстві: проблеми визначення та правозастосування
У статті проаналізовано сучасний стан антибулінгового національного законодавства. Виявлено окремі прогалини, які містить КУпАП та Закон України «Про освіту». Акцентовано увагу на недосконалість визначення поняття «булінг» у чинному законодавстві, що полягає у невключенні до зони відповідальності повнолітніх суб’єктів освітнього процесу, а отже, фактичному унеможливленні їх притягнення в адміністративному порядку. Проаналізовано підходи зарубіжних і українських вчених до тлумачення поняття «булінг». Зроблено висновок, що майже всі науковці, які займалися цією проблематикою, розглядають булінг як: а) агресивну поведінку однієї особи щодо іншої (такий підхід не дає уявлення про булінг як окреме явище, адже ця ознака притаманна, наприклад, хуліганству, насильству в сім’ї тощо); б) як систематичне психологічне та фізичне насильство (більш виважене і у цілому правильне визначення, оскільки називає основні характерні ознаки даного явища і таким чином виокремлює його з-поміж інших). На підставі аналізу наукового доробку вітчизняних та зарубіжних дослідників булінгу, а також українського законодавства та узагальнення виявлених спільних сутнісних ознак цього явища сформульовано його дефініцію. Наголошено, що заклади вищої освіти, як осередки формування нації, мають бути прикладом здорової комунікації, академічної доброчесності та професійної етики. Акцентовано увагу, що негативне явище у студентських колективах, порівняно із шкільними, має більш прихований та жорстокий характер, змінюються і його форми. Окрему увагу приділено студентським військовим колективам, у яких також, як і в звичайних студентських групах, можуть спостерігатися прояви цькування, психологічного тиску тощо, але така поведінка має латентний характер. Це, насамперед, пов’язано з ізольованістю таких колективів, що сприяє приховуванню фактів булінгу серед курсантів та офіцерів, тому на практиці довести такі дії з боку загаданих суб’єктів вкрай складно. Проаналізовано «Порядок реагування на випадки булінгу (цькування)», який стосується лише неповнолітніх осіб. Підкреслено, що конфліктні взаємовідносини з ознаками цькування між повнолітніми здобувачами освіти, педагогічними, науково-педагогічними працівниками чи іншими повнолітніми особами – учасниками освітнього процесу – не підпадають під регулювання антибулінгового законодавства, а, отже, відповідальність для повнолітніх згідно зі статтею 173-4 КУпАП не настає. Така прогалина в законодавчій нормі ускладнює на практиці можливість використання чинної нормативно-правової бази як інструменту захисту від булінгу в освітньому середовищі ЗВО, притягнення повнолітніх здобувачів вищої освіти до відповідальності в разі вчиненого цькування. Автором зауважено, що вилучення терміна «булінг» із ст. 1 Закону України «Про освіту» є нелогічним, адже булінг зазвичай виникає і проявляється саме в освітньому середовищі. При цьому спостерігається непослідовність законодавця: в окремих статтях Закону України «Про освіту» все ж таки ще зустрічається слово «булінг». До того ж, змінивши слово «булінг» на словосполучення «насильство або жорстоке поводження з дітьми», законодавець тим самим звузив застосування норм Закону України «Про вищу освіту» щодо повнолітніх учасників освітнього процесу. Таке нововведення не сприяє поліпшенню якості цього Закону, бо, крім зазначеного, спрощує суть явища як повторюваного, системного фізичного або морального болю, що завдається жертві булінгу. У статті проаналізовано «мобінг» як суміжне «булінгу» поняття. Автором висловлено думку, що основною відмінністю цих, подібних за суттю, двох понять є не тільки де вчиняються такі дії, а й ким. Суб’єкти мобінгу належать до певного трудового колективу, а суб’єктами булінгу можуть бути тільки учасники освітнього процесу. Зроблено висновок і надано обґрунтовані пропозиції та рекомендації, спрямовані на вдосконалення визначення поняття «булінг» в українському законодавстві.
Зміст і специфіка принципу гарантованості у праві соціального забезпечення
У даній розвідці досліджено зміст і специфіку принципу гарантованості вправі соціального забезпечення. Проаналізовано соціально-забезпечувальне законодавство з розглядуваного питання, погляди науковців у наведеній сфері. Зроблено висновок, що в соціально-забезпечувальному законодавстві України закріплена надто звужена концепція розуміння гарантій соціальних прав, бракує більш комплексного підходу до з’ясування побудови всієї системи гарантій соціального забезпечення, визначення місця кожної з них, а також належної регламентації її специфіки. Зауважено, що визначаючи зміст гарантій як категорії соціального забезпечення, варто в першу чергу усвідомлювати, що це категорія, яка знаходиться в тісному зв’язку із реалізацією суб’єктивного права на соціальне забезпечення. Оскільки гарантії в сфері соціального забезпечення – це насамперед гарантії реалізації права на соціальне забезпечення, його охорони та захисту. Гарантованість у сфері соціального забезпечення визначено як стан ефективного функціонування системи гарантій соціального забезпечення, а також позитивна суб’єктивна оцінка з боку конкретної людини чи суспільства в цілому рівня ефективності дії тих засобів, способів та прийомів, які покликані забезпечити реалізацію суб’єктивного права на соціальне забезпечення. А принцип гарантованості у праві соціального забезпечення як засаду, яка визначає вимогу щодо обов’язковості встановлення в державі системи взаємопов’язаних об’єктивних і суб’єктивних факторів, зміст яких складають умови, засоби, способи, прийоми, які в своїй взаємодії забезпечують якісну й повну реалізацію права людини на соціальне забезпечення, у разі необхідності – його охорону й захист. Зауважено, що незважаючи, на те що в низці нормативно-правових актів, якими регулюються соціально-забезпечувальні відносини, закріплено положення, що «надання соціального забезпечення (відповідного його виду) гарантується державою», в жодному із них не закріплено вичерпного розуміння системи тих засобів та умов, за допомогою яких відбувається таке гарантування.
Відповідальна боргова політика і фінансова безпека держави
У статті досліджено взаємозв’язок між рівнем державного боргу та фінансовою безпекою держави, що є однією з ключових складових національної економічної безпеки. Обґрунтовано, що зростання державного боргу, особливо зовнішнього, підвищує ризики втрати економічного суверенітету, посилює фіскальний тиск та обмежує можливості бюджетної політики. Визначено, що для України, яка перебуває у стані війни, особливого значення набуває забезпечення боргової безпеки через прозорість, контроль за запозиченнями і дотримання міжнародних стандартів відповідального управління боргом. Проаналізовано вплив зовнішньої боргової залежності, зокрема умов програм МВФ, на внутрішню економічну політику та соціальні параметри держави. Зазначено, що ефективна боргова політика має бути спрямована на збалансування внутрішніх і зовнішніх запозичень, оптимізацію структури боргу та підвищення здатності держави обслуговувати свої зобов’язання без створення загроз для фінансової стабільності. Висвітлено роль «Стокгольмських принципів» як міжнародного етичного стандарту запобігання борговим пірамідам та інструменту підвищення довіри кредиторів. Сформульовано висновок, що відповідальна боргова політика є не лише засобом зміцнення фінансової безпеки, але й запорукою збереження економічного суверенітету України в умовах зовнішніх та внутрішніх викликів.
Правові аспекти натуралізації українських науковців у державах ЄС
У статті розглядаються правові аспекти натуралізації українських науковців у державах Європейського Союзу після початку збройної агресії Російської Федерації проти України у 2022 році. Проаналізовано масштаби наукової міграції, динаміку релокації дослідників та формування української наукової діаспори в ЄС. Особливу увагу приділено питанню правового статусу українських учених за кордоном, діючим механізмам тимчасового захисту та їхньому впливу на процедуру набуття громадянства. У роботі визначено сутність і правову природу натуралізації у європейському праві, окреслено процедурні аспекти набуття громадянства науковцями, порівняно умови натуралізації у різних державах ЄС (зокрема у Німеччині, Франції, Польщі, Португалії), а також висвітлено особливості правового становища осіб, які здійснили натуралізацію. Досліджено правові наслідки натуралізації для українських науковців, серед яких — втрата громадянства України, зміна податкового та соціального статусу, розширення академічних прав у межах громадянства ЄС, а також формування нової моделі мобільного європейського науковця українського походження. Наголошено, що для України натуралізація науковців за кордоном є серйозною проблемою, пов’язаною з відтоком інтелектуального капіталу, послабленням національної наукової системи та загрозою втрати кадрового потенціалу. У висновках обґрунтовано необхідність вироблення державної політики щодо підтримки української наукової діаспори, створення правових умов для збереження зв’язку натуралізованих учених з Україною та поступового перегляду концепції громадянства з урахуванням сучасних академічних і міграційних реалій.
Підтримка стартапів в енергетичній сфері: міжнародний правовий досвід
Стаття присвячена аналізу сучасних підходів до правової та інституційної підтримки стартапів в енергетичній сфері, що є ключовим фактором успішного енергетичного переходу в умовах глобальних викликів зміни клімату, декарбонізації та енергетичної безпеки. Автор обґрунтовує важливість державної участі у стимулюванні інновацій через створення сприятливого нормативного середовища, подолання фінансових бар’єрів та забезпечення доступу до міжнародних ринків і фінансування. У статті розкрито як інституційна підтримка може зменшити ризики для стартапів, подолати «долину смерті» інновацій та прискорити комерціалізацію енергетичних технологій. Особливу увагу приділено досвіду Європейського Союзу, який є прикладом цілісної політики підтримки стартапів через програми «Горизонт Європа», EIC Accelerator, EIC Transition Open та нормативно-правові акти, зокрема Європейський кліматичний закон і пакет «Fit for 55». Також розглянуто роль міжнародних фондів – Зелений кліматичний фонд (GCF), Глобальний екологічний фонд (GEF), Європейський інвестиційний банк (ЄІБ) – у підтримці високоризикових інновацій через гранти, пільгові кредити та венчурні інвестиції. У роботі запропоновано низку реформ для України, серед яких: впровадження «регуляторних пісочниць», створення державних венчурних фондів, податкові стимули, підтримка трансферу технологій з університетів до бізнесу, розвиток освітніх програм з енергетичних інновацій та активізація участі у міжнародних партнерствах. Автор доводить, що адаптація та імплементація найкращих міжнародних практик дозволить Україні не лише пришвидшити інноваційний розвиток, а й досягти стійкості та незалежності в енергетичному секторі. У підсумку робиться висновок про ключову роль державної політики та міжнародної кооперації в успішному розвитку енергетичних стартапів як рушіїв «зеленої» трансформації економіки України.
Адаптація правового регулювання публічно-приватного партнерства до потреб науки
У статті розглянуто зміни, внесені Законом України № 4510-ІХ від 19.06.2025 р (далі – Закон № 4510-ІХ) щодо вдосконалення механізму залучення приватних інвестицій з використанням механізму публічно-приватного партнерства (далі – ППП). Досліджено законодавчі новели, спрямовані на розширення сфери застосування публічноприватного партнерства у сфері освіти, науки та науково-технічної діяльності. Наголошено, що попри прогресивний характер оновлень, Закон № 4510-ІХ не врегульовує питання реалізації ППП у зазначених сферах належним чином. Автором висловлено ряд зауважень щодо юридичної техніки, неузгодженості термінів та недостатній увазі до специфіки реалізації ППП у сфері наукової та науково-технічної діяльності. Зокрема, звернено увагу на термінологічну неузгодженість між поняттями «приватний інвестор» і «приватний партнер». Підкреслено, що чинні процедури аналізу ефективності проектів ППП є певною мірою фінансово-центричними і недостатньо враховують науково-технічні показники результативності. Обґрунтовано потребу у впровадженні поетапної моделі реалізації ППП з проміжною оцінкою досягнутих результатів і можливістю корекції зобов’язань сторін. Вказано на потенційні перешкоди через обмеженість застосування ППП щодо проектів дослідницької та інноваційної інфраструктури, зокрема, на невиправдане обмеження створення інноваційних підприємств виключно на базі закладів освіти. Доведено, що такий підхід звужує потенційні можливості залучення приватного сектору до розвитку наукової та дослідницької інфраструктури. У зв’язку з цим автором запропоновано три варіанти удосконалення законодавства: вилучення надмірних обмежень із Закону України «Про освіту»; деталізація норм щодо ППП у спеціальних законах («Про наукові парки», «Про індустріальні парки» тощо); або внесення узагальненої статті про особливості ППП у сфері науки та досліджень до Розділу VIII Закону України «Про публічно-приватне партнерство».
Науково-дослідний інститут правового забезпечення інноваційного розвитку
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ДЕРЖАВНОГО РЕГУЛЮВАННЯ ВПРОВАДЖЕННЯ ЦИФРОВИХ ТЕХНОЛОГІЙ В ЕНЕРГЕТИЦІ
Авторське право (c) 2025 Право та інновації
АДАПТАЦІЯ ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ ПУБЛІЧНО-ПРИВАТНОГО ПАРТНЕРСТВА ДО ПОТРЕБ НАУКИ
У статті розглянуто зміни, внесені Законом України № 4510-ІХ від 19.06.2025 р (далі – Закон № 4510-ІХ) щодо вдосконалення механізму залучення приватних інвестицій з використанням механізму публічно-приватного партнерства (далі – ППП). Досліджено законодавчі новели, спрямовані на розширення сфери застосування публічно-приватного партнерства у сфері освіти, науки та науково-технічної діяльності. Наголошено, що попри прогресивний характер оновлень, Закон № 4510-ІХ не врегульовує питання реалізації ППП у зазначених сферах належним чином. Автором висловлено ряд зауважень щодо юридичної техніки, неузгодженості термінів та недостатній увазі до специфіки реалізації ППП у сфері наукової та науково-технічної діяльності. Зокрема, звернено увагу на термінологічну неузгодженість між поняттями «приватний інвестор» і «приватний партнер». Підкреслено, що чинні процедури аналізу ефективності проектів ППП є певною мірою фінансово-центричними і недостатньо враховують науково-технічні показники результативності. Обґрунтовано потребу у впровадженні поетапної моделі реалізації ППП з проміжною оцінкою досягнутих результатів і можливістю корекції зобов’язань сторін. Вказано на потенційні перешкоди через обмеженість застосування ППП щодо проектів дослідницької та інноваційної інфраструктури, зокрема, на невиправдане обмеження створення інноваційних підприємств виключно на базі закладів освіти. Доведено, що такий підхід звужує потенційні можливості залучення приватного сектору до розвитку наукової та дослідницької інфраструктури. У зв’язку з цим автором запропоновано три варіанти удосконалення законодавства: вилучення надмірних обмежень із Закону України «Про освіту»; деталізація норм щодо ППП у спеціальних законах («Про наукові парки», «Про індустріальні парки» тощо); або внесення узагальненої статті про особливості ППП у сфері науки та досліджень до Розділу VIII Закону України «Про публічно-приватне партнерство».
Проблеми та перспективи правового регулювання господарської діяльності, здійснюваної з використанням безпілотних літальних апаратів (БпЛА)
Стаття присвячена комплексному дослідженню проблем та перспектив правового регулювання господарської діяльності, що здійснюється з використанням безпілотних літальних апаратів (БпЛА) в Україні. Визначено, що ефективне правове забезпечення цієї сфери є критично важливим для економіко-правового розвитку країни, охоплюючи широкий спектр галузей, таких як агробізнес, логістика, інфраструктура, безпека, медицина, енергетика та оборона. Підкреслено, що роль та значення БпЛА для національної економіки зростає, що обумовлює нагальну потребу в упорядкуванні правових відносин у B2G та B2B сегментах. Визначено ключові ознаки безпілотного літального апарату з позиції господарсько-правової науки: відсутність пілота на борту, функціональна автономність або дистанційне управління, можливість виконання господарських (економічних) завдань, наявність технічної інфраструктури та програмного забезпечення, що робить БпЛА інфраструктурним об’єктом господарської діяльності, а також правова регламентація господарського обігу, що передбачає сертифікацію, державний контроль за подвійним використанням, спеціальний режим експорту/імпорту та необхідність реєстрації, обліку та страхування. З’ясовано, що критично важливою ознакою є обмеження щодо використання та зонального доступу, оскільки повітряний простір є об’єктом публічного права, а правила допуску для БпЛА суттєво відрізняються від пілотованих літальних апаратів. Обґрунтовано доцільність існування окремого правового режиму для БпЛА у сфері господарювання, що зумовлена функціональною відмінністю БпЛА від інших об’єктів господарського обігу (як «гібридного об’єкта»), їх ризиковим характером, який вимагає специфічного регулювання (сертифікація, реєстрація, страхування відповідальності, дозвільні процедури та регулювання кібербезпеки), а також інвестиційною та економічною значущістю БпЛА, що потребує забезпечення уніфікованого правового режиму власності, купівлі-продажу, оренди, застави та інвестиційного стимулювання. Додатково встановлено наявність міжнародної практики спеціалізованого регулювання в ЄС, США, Канаді та Японії, що підкреслює необхідність адаптації українського законодавства до міжнародних стандартів, зокрема Регламенту (ЄС) 2019/947 та стандартів EASA. Проаналізовано потенційні ризики, пов’язані із запровадженням окремого правового режиму для БпЛА, серед яких виділено: ризик фрагментації нормативного поля та регуляторної неузгодженості; ризик надмірного регуляторного навантаження на бізнес; дублювання повноважень та конфлікт між регуляторами за відсутності чіткого інституційного розмежування; ризик передчасного впровадження без належної інфраструктури; ризик правового вакууму щодо нових технологічних модифікацій БпЛА; ризик юридичної відповідальності через прогалини у делегуванні ризику між учасниками ринку; міжнародно-правові ризики, пов’язані з невідповідністю міжнародним зобов’язанням України. Зроблено висновок, що зазначені ризики не є підставою для відмови від спеціального режиму, але вимагають стратегічного підходу, що включає узгодження з чинною нормативною базою, гнучкість, технологічну нейтральність, співрегулювання з бізнесом, поетапне впровадження та врахування міжнародного досвіду.
Правове регулювання трансферу знань у діяльності дослідницьких інфраструктур України
У статті досліджено нормативно-правове забезпечення процесів трансферу знань в Україні, що має ключове значення для формування інноваційної економіки та забезпечення сталого розвитку в умовах відновлення держави після руйнівних наслідків повномасштабної війни. Визначено основні положення Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», який визнає результати науково-технічної діяльності, зокрема знання й технології, об’єктами інтелектуальної власності, що підлягають правовій охороні та можуть бути використані у практичній діяльності. Проаналізовано Закон України «Про державне регулювання діяльності у сфері трансферу технологій», який деталізує механізми передачі технологій, знань, досвіду та інших результатів інтелектуальної діяльності між суб’єктами інноваційної системи. Акцент зроблено на важливості стратегічного бачення, закріпленого у Стратегії інноваційного розвитку України на період до 2030 року та Концепції Державної цільової програми розвитку дослідницьких інфраструктур до 2026 року, які визначають завдання щодо інтеграції наукових розробок у реальний сектор економіки, посилення співпраці між наукою, освітою та бізнесом. Крім того, розглянуто кращі європейські та міжнародні практики організації ефективного трансферу знань і управління інтелектуальною власністю, що можуть бути імплементовані в українському контексті.
До питання формування нових дослідницьких інфраструктур в Україні в умовах сьогодення
Дослідження присвячене аналізу сучасного стану, викликів і перспектив формування нових дослідницьких інфраструктур в Україні в умовах війни та глобальної наукової інтеграції. У роботі наголошується, що створення ефективної системи дослідницьких інфраструктур є не лише науковим, а й стратегічним завданням державної політики, оскільки саме наука виступає ключовим чинником технологічного розвитку, економічного зростання та повоєнної відбудови країни. Автор акцентує увагу на тому, що збройна агресія Російської Федерації спричинила суттєві втрати в науковому середовищі — як у фізичній інфраструктурі, так і в кадровому потенціалі. Проте водночас війна відкрила вікно можливостей для якісного оновлення дослідницького простору шляхом впровадження сучасних моделей, цифровізації та активного залучення міжнародної підтримки. У статті проаналізовано функціонування державних, приватних та комунальних дослідницьких інфраструктур, виявлено їх сильні та слабкі сторони, а також окреслено потенціал трансформації на прикладі провідних українських і міжнародних практик. Особливу увагу приділено механізмам фінансування, ролі грантової підтримки, публічно-приватного партнерства та інтеграції України в європейські та інші міжнародні програми. У роботі розглядаються приклади успішних інфраструктурних проєктів у країнах ЄС та США — CERN, XFEL, MIT.nano, що слугують орієнтиром для адаптації української наукової політики до сучасних світових стандартів. Автор підкреслює необхідність створення національної дорожньої карти розвитку дослідницьких інфраструктур, запуску міждисциплінарних платформ та центрів колективного користування, а також розробки нових моделей управління з урахуванням автономії, гнучкості та відкритості до міжнародної співпраці. У підсумку дослідження доводить, що формування нових дослідницьких інфраструктур є водночас викликом і шансом для України, що вимагає системного, стратегічного та інноваційного підходу до розвитку наукової сфери в умовах сьогодення.
Актуальні проблеми та перспективи інтеграції України в міжнародну наукову спільноту
У науковій роботі, яка виконана в рамках теми фундаментального дослідження «Правові механізми нової науково-дослідницької інфраструктури» (РК УкрІНТЕІ № 0121U113768), відображається огляд актуальності теми інтеграції України в міжнародні наукові мережі, з акцентом на значення науки та технологій для економічного розвитку та соціального прогресу. Розкритий аналіз поточного стану наукової діяльності в Україні, включаючи сильні та слабкі сторони, а також існуючі проблеми, такі як фінансування, відтік кадрів та застаріла інфраструктура. Виокремлюються основні перешкоди, з якими стикається Україна на шляху до інтеграції, таких як недостатнє фінансування, регуляторні бар'єри та відтік наукових кадрів. В статті окреслюються можливі шляхи подолання викликів, включаючи необхідність збільшення фінансування науки, розвиток міжнародних партнерств та модернізацію дослідницької інфраструктури. У висновку відображаються важливості інтеграції України до європейських і світових дослідницьких інфраструктур для розвитку наукового потенціалу країни та рекомендації щодо подальших дій.
Роль правової охорони торговельних марок у функціонуванні екологічно орієнтованих брендів
У статті досліджується роль торговельних марок у контексті циркулярної економіки. Автор пропонує розширене тлумачення функцій торговельної марки, акцентуючи увагу на її здатності сигналізувати про «зелену» інноваційність, підвищувати довіру споживачів і сприяти капіталізації інтелектуальної власності. У роботі наведено емпіричне дослідження 788 торговельних марок, зареєстрованих в Україні станом на липень 2025 року, що містять слова «еко» або «eco». Перевірено п’ять тез: середній строк життя марки складає 10–20 років; місцеві для певної юрисдикції компанії на третину частіше втрачають марки, ніж іноземці; реєстрація марки від юридичної особи знижує ризик її смертності приблизно на 15%; комбіновані знаки (з логотипами, кольорами, унікальними шрифтами) довше живуть; збільшення кількості класів товарів і послуг, для яких зареєстровано марку, збільшує і строк її життя до 5%. З’ясовано, що в українському контексті середній строк життя таких марок коротший, ніж у світових зразках, а також виявлено несподівані відмінності: іноземні власники частіше втрачають реєстрацію; юридичні особи не завжди мають перевагу; комбіновані знаки живуть не довше за словесні. Автор також аналізує зв’язок між класами товарів і послуг та виживаністю марки. Дослідження вказує на складність впливу ринкових і правових чинників на «життєвий цикл» торговельної марки. У висновках наголошено на необхідності врахування особливостей зеленої економіки у формуванні сучасної практики реєстрації, підтримки та захисту прав на торговельні марки. Подальші дослідження мають враховувати судову практику у спорах щодо прав на торговельні марки у сфері зеленої економіки для вироблення ефективних правових механізмів захисту. Особливої уваги у подальших дослідженнях також заслуговують питання зв’язку ліцензування та розширення портфоліо інтелектуальної власності зі строком життя торговельної марки.
Нормативно-правове регулювання забезпечення конкуренції на електроенергетичному ринку України в контексті інтеграції з енергетичними ринками європейського союзу
Забезпечення конкуренції на електроенергетичному ринку України є важливим завданням держави, не тільки з огляду взяті на себе обов’язки перед Європейським Союзом, а й з метою забезпечення диверсифікації, сталого розвитку та добробуту населення. Звичайно, за умов значного руйнування енергетичної інфраструктури, на даний час, першочерговою ціллю є її відновлення та стабілізація. Разом з тим, досить важливим, навіть за наявності вказаних обставин, залишається питання правового підґрунтя забезпечення конкуренції на електроенергетичному ринку України в період повоєнного відновлення. В Україні рядом нормативних положень проголошено здійснення діяльності (не враховуючи передачу та розподіл електричної енергії) на ринку електроенергетики на конкурентних засадах. Крім цього, як логічний наслідок, встановлено ряд механізмів та інструментів забезпечення такої конкуренції та запобігання зловживання монопольним становищем. Особливого значення вказане питання набуває, зважаючи на соціально-економічні причини (забезпечення добробуту населення, закладення ціни електроенергії у вартості більшості товарів, робіт та послуг тощо), а також міжнародні зобов’язання, взяті на себе Україною в рамках Договору про заснування Енергетичного Співтовариства та Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони. Статтю присвячено дослідженню питання правового регулювання питання забезпечення конкуренції на електроенергетичному ринку України, основних передумов запровадження в Україні відповідної правової регламентації. Крім того, досліджено питання впливу євроінтеграційних процесів, а також синхронізації української енергосистеми з Європейською мережею системних операторів передачі електроенергії на формування відповідної правової бази, яка регулює питання гарантування та забезпечення конкуренції на ринку електроенергетики. Досліджено переваги створення та існування конкурентного ринку електроенергетики в Україні, а також основні виклики, які стоять перед нашою державою на шляху до завершення створення відповідного конкурентного ринку.
Справедливість – ключовий принцип права соціального забезпечення
У статті досліджено один із провідних принципів права соціального забезпечення – принцип справедливості. Під час дослідження проаналізовано чинне національне законодавство у досліджуваній сфері, погляди науковців, предметом дослідження яких були принципи права соціального забезпечення. Запропоновано принцип справедливості у праві соціального забезпечення визначити як найбільш узагальнену правову вимогу, що відображає модель забезпечення рівноправності в суспільстві, розподілу матеріальних і нематеріальних благ у ньому, формулу врахування індивідуальних якостей кожного індивіда, його можливостей, здібностей, діяльності й досягнень у подальшому розподілі суспільних благ та задоволенні його потреб, які сприймаються й визнаються суспільством, забезпечують соціальну злагоду, а також формування і справдження правомірних очікувань. Звернуто увагу, що на сьогоднішній день якість правового регулювання соціального забезпечення в Україні, його форма та зміст обумовлюють необхідність констатувати спотворення принципу справедливості в даній сфері, його неадекватне розуміння насамперед на загальнодержавному рівні, тотальний формалізм у спробах реалізувати наведений принцип у дійсності соціально-забезпечувальних відносин. Окреслено проблеми в реалізації принципу справедливості у сфері соціального забезпечення та запропоновано шляхи їх вирішення. Зокрема, принцип справедливості у праві соціального забезпечення повинен бути недвозначно закріплений у нормативно-правових актах – джерелах соціального забезпечення, зокрема його структуру та прояви варто закріпити текстуально. При цьому важливим є всебічне залучення громадськості до вдосконалення чинного нормативно-правового регулювання соціального забезпечення, проведення публічних обговорень законопроєктів у сфері соціального забезпечення. Також вирішуючи проблему становлення принципу справедливості у праві соціального забезпечення, підтримуючи інших дослідників, акцентовано увагу на нагальності систематизації соціальнозабезпечувального законодавства.
Правове забезпечення сталого розвитку енергетичної cистеми України в умовах воєнного стану та повоєнного відновлення
У статті розглянуті актуальні питання правового забезпечення сталого розвитку енергетичної системи України в умовах воєнного стану та повоєнного відновлення. Наукова робота підготовлена в межах теми фундаментального дослідження «Теоретико-правові засади інноваційного розвитку енергетичної системи» (державний реєстраційний номер: 0124U005149). Зазначено, що в умовах воєнного стану забезпечення сталого розвитку енергетичного комплексу має вирішальне значення для відновлення національної економіки. Проаналізовані положення чинних нормативно-правових актів та документів стратегічного планування з питань розвитку енергетичного сектору України. Виокремлені пріоритетні напрями розвитку науки, техніки та інноваційної діяльності енергетичної сфери, які є основними пріоритетними орієнтирами реалізації державної політики та мають на меті забезпечення конкурентоспроможності вітчизняного виробництва, сталого розвитку, національної безпеки і оборони України, створення високотехнологічної конкурентоспроможної екологічно чистої продукції, надання високоякісних послуг та збільшення експортного потенціалу держави з ефективним використанням вітчизняних та світових науково-технічних досягнень. Підкреслено, що умови воєнного стану мають прямий вплив на енергетичну безпеку, також наведений перелік заходів, направлених на посилення безпеки і надійності електричних мереж та забезпечення сталого розвитку енергетичної галузі. Визначено, що основними чинниками сталого розвитку енергетичної системи України є: належна нормативна регламентація правовідносин у сфері енергетики; ефективна реалізація відповідних стратегічних завдань і пріоритетних напрямів науки, техніки та інноваційної діяльності; активізація євроінтеграційних процесів, які зумовлюють системне удосконалення національного енергетичного законодавства; стимулювання заходів щодо відновлення енергетичної інфраструктури та забезпечення інноваційного розвитку провідних галузей енергетики.
Державне регулювання інноваційної діяльності в сфері альтернативних джерел енергії
Наукова робота присвячена дослідженню питань регулювання інноваційної діяльності галузі альтернативних джерел енергії. У статті уточнена відмінність альтернативної та відновлюваної енергії, проаналізовані стратегічні документи державного рівня і національне законодавство щодо інноваційного розвитку сфери альтернативних джерел енергії. Виявлено, що незважаючи на актуальну потребу стимулювання та підтримки інноваційної діяльності в галузі альтернативних джерел енергії державна політика як і державне регулювання інновацій в Україні поки що відсутні. Узагальнюючи результати останніх досліджень виділено ключові аспекти світового досвіду державного регулювання. З’ясовано недостатність висвітлення особливостей регулювання інноваційної діяльності галузі альтернативних джерел енергії та досягнення його ефективності в країнах з системно вразливою економікою. Мета наукової роботи полягає в розробці теоретичних положень державного регулювання інноваційної діяльності в сфері альтернативних джерел енергії та обґрунтуванню практичних рекомендацій з удосконалення нормативно-правового забезпечення цієї галузі в Україні. Розглянуто сутність державного регулювання економіки, його цілі, завдання, правові, адміністративні та економічні методи регулювання, зв’язок державної політики з державним регулюванням. Доведено, що регулювання інноваційного розвитку сфери альтернативних джерел енергії є окремим напрямом регуляторної діяльності держави в межах енергетичної галузі. Виокремлено інструменти прямого та опосередкованого впливу на інноваційну діяльність у сфері альтернативної енергетики, які найбільш поширені в світовій практиці. Обґрунтовано, що інформування, професійну освіту, а також стратегічне планування, контроль та інституалізацію слід відносити до інструментів державного регулювання. Аргументовано важливість якісного цілепокладання під час розробки інноваційної політики в сфері альтернативних джерел енергії та пов’язаності її цілей і завдань з економічною, енергетичною, екологічною, інноваційною та цифровою стратегіями. Запропоновано рекомендації для запровадження державного регулювання інноваційної діяльності в сфері альтернативних джерел енергії в частині внесення змін у Закон України «Про альтернативні джерела енергії» та удосконалення інших нормативно-правових актів, пов’язаних зі стратегічними цілями та напрямами державної політики. В Україні рекомендовано зважено підходити до формування стратегічних цілей і положень нормативних документів, беручи до уваги обмеженість ресурсів, військові ризики, фінансову та технологічну залежність від розвинених країн, віддаючи перевагу раціональному підходу та національним інтересам. В умовах системно вразливої економіки розробка стратегічних цілей політики має концентруватись на високоефективних рішеннях, а регулювання – на встановленні чітких регуляторних рамок і відповідальності влади за виконання цілей і завдань та цільове використання коштів. Держава зобов’язана забезпечити прозорість у формуванні та реалізації політики. Лише спрямовані, ефективні та чесні дії державних органів можуть стати рушієм в інноваційному розвитку економіки та відновити втрачену довіру суспільства.
Інноваційні технології у сфері використання і охорони довкілля: правові виклики сьогодення
У статті досліджено актуальні правові аспекти впровадження інноваційних технологій у сфері охорони довкілля в Україні. Зазначено, що стрімкий розвиток екологічних інновацій, таких як цифрові системи моніторингу, автоматизовані платформи управління відходами та «зелені» технології, вимагає адекватного правового регулювання. Виклики перед людством, що постають сьогодні визначені основними засадами державної екологічної політики щодо збереження такого стану кліматичної системи, який унеможливить підвищення ризиків для здоров’я і благополуччя людей та навколишнього природного середовища; стимулювання державою вітчизняних суб’єктів господарювання, що здійснюють скорочення викидів парникових газів, зниження показників енерго та ресурсоємності, модернізацію виробництва, спрямовану на зменшення негативного впливу на навколишнє природне середовище, зокрема вдосконалення системи екологічного податку за забруднення довкілля і платежів за використання природних ресурсів; упровадження новітніх засобів і форм комунікацій та ефективної інформаційної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища. Крім того, є потреба вжити невідкладних заходів на законодавчому рівні задля досягнення збалансованої експлуатації природних ресурсів, наголошення на необхідності досягнення сталого розвитку. Проаналізовано основні правові виклики, серед яких: нормативні прогалини та колізії, недостатня адаптація до міжнародних стандартів, відсутність спеціалізованих судових механізмів для захисту прав інтелектуальної власності на екологічні інновації. Розглянуто практичні приклади впровадження інноваційних рішень, зокрема використання цифрових технологій у моніторингу довкілля та діджиталізацію кліматичної політики. Запропоновано шляхи удосконалення правового регулювання, включаючи гармонізацію законодавства з європейськими стандартами, розвиток інституційної спроможності та стимулювання інноваційної діяльності. Зроблено висновок про необхідність комплексного підходу до інтеграції інновацій у сферу охорони довкілля, що охоплює правові, економічні, технічні та соціальні інструменти.
Застосування інновацій, які пов’язані з відновлюваними джерелами енергії в напрямі підвищення ресурсоефективності МСП в індустріальних та еко-індустріальних парках
Автор у цій статті зачіпляє проблему еко-інноваційних рішень, які пов’язані з відновлюваними джерелами енергії в напрямі підвищення ресурсоефективності МСП в індустріальних та еко-індустріальних парках. Зроблено спробу оцінити ефективність методів економічного стимулювання інноваційної діяльності МСП через ДПП, що забезпечує взаємодію держави та бізнесу в автомобільному секторі. Автором розглянуто діяльність МСП на території індустріальних/еко-індустріальних парків як учасників і встановлено, що МСП як учасники індустріальних парків на території парку під час упровадження еко-інновації створюють можливість: збільшення кількості нових робочих місць, сприяння модернізації «зеленої промисловості», реалізації підходів ресурсоефективності МСП і циркулярної економіки, зростання зайнятості та регіонального розвитку, зміцнення промислового потенціалу країни в напрямі підвищення ресурсоефективності МСП в індустріальних та еко-індустріальних парках, забезпечення соціальної інфраструктури прилеглої території (для місцевого населення). Автором доведено, що для сталого розвитку і функціонування МСП, які розміщені та зареєстровані на території індустріальних/еко-індустріальних парків, мають можливість використовувати набір переваг при запровадженні інновації як спосіб підвищення своєї продуктивності та конкурентоспроможності. Встановлено, що залишаються актуальними проблеми, пов’язані з функціонуванням МСП, які розміщені та зареєстровані на території індустріальних парків і впроваджують еко-інновації. Критичний аналіз діяльності МСП довів, що завданням еко-інноваційної діяльності в автомобільному секторі в МСП є зростання показників ресурсоефективного та чистого виробництва, а еко-інноваційні проєкти можуть стати ефективними для діяльності МСП, оскільки це потужний фактор зменшення негативного впливу на навколишнє середовище, позитивного впливу на економічний розвиток держави та надання робочих місць. Новизна роботи полягає у виокремленні еко-інновацій, які пов’язані з відновлюваними джерелами енергії, для визначення ролі в мінімізації впливу електромобіля на навколишнє природнє середовище. Зауважено, що подальші еко-інноваційні зміни в автомобільному секторі можуть бути реалізовані в напрямі підвищення ресурсоефективності МСП в індустріальних та еко-індустріальних парках.
Генеза цифрової валюти у цивільному праві України
Стрімкий розвиток цифрових валют як нового явища у сфері майнових відносин зумовлює потребу у комплексному осмисленні їхньої природи та місця в системі цивільного права. У цьому контексті стаття присвячена дослідженню генези цифрової валюти як об’єкта цивільних правовідносин в Україні. Метою дослідження є виявлення історичних передумов та етапів формування цифрової валюти як об’єкта цивільних правовідносин, аналіз еволюції правового регулювання відповідних об’єктів в українському праві від давнини до сучасності, а також спроба встановити місце цифрової валюти у структурі цивільного законодавства України. Для досягнення цієї мети здійснено історико-правовий аналіз розвитку правового регулювання об’єктів цивільних прав, похідних до цифрової валюти на основних етапах історії України (від часів Київської Русі, козацької доби та Української Народної Республіки до періоду незалежної України) із застосуванням історичного, порівняльного та формально-юридичного методів. Встановлено, що в Київській Русі та Запорізькій Січі грошовий обіг базувався на традиційних формах (металеві гроші, товарні еквіваленти); період Української Народної Республіки позначений запровадженням національної валюти на законодавчому рівні; а в умовах незалежної України правова система адаптується до появи та поширення електронних грошей і цифрових валют. У контексті оновленого Цивільного кодексу України розкрито зміст категорії «цифрова річ» – нової правової конструкції, що визначає благо, яке створюється та існує виключно у цифровому середовищі й має майнову цінність. Підкреслюється, що історичний досвід правового регулювання об’єктів цивільних прав в Україні має важливе значення для сучасного нормативного врегулювання цифрових валют. Такий підхід дозволяє врахувати досвід минулого при створенні ефективної правової бази для регулювання криптовалют, стейлкойнів, цифрових валют центрального банку.
Гідна оплата праці наукових та науково-педагогічних працівників у контексті змін освітньої парадигми
У статті досліджено проблемні питання щодо оплати праці наукових та науково-педагогічних працівників. Акцентовано увагу на тому, що рівень оплати праці наукових та науково-педагогічних працівників в Україні не забезпечує гідного рівня життя зазначеної категорії працівників. Наголошено, що існуюча система оплати праці науковців і викладачів вищої школи не відповідає принципам справедливості та пропорційності. Констатовано, що дію положень спеціального законодавства про розміри посадових окладів стосовно педагогічних, науково-педагогічних та наукових співробітників законодавцем неодноразово було відкладено. Авторкою зауважено, що заробітна плата вказаних працівників не виконує своїх основних функцій – відтворювальної та стимулюючої. Звернено увагу на той факт, що окрему її частину наукові та науково-педагогічні працівники вимушені витрачати не на задоволення власних потреб і своєї сім’ї, а на підвищення рейтингу та збереження свого статусу. Проаналізовано зміни, внесені до Закону України «Про вищу освіту», що почнуть діяти у ЗВО вже з 2025/2026 навчального року. Стверджується, що такі зміни можуть призвести до суттєвого зниження заробітної плати окремих науково-педагогічних працівників, погіршення умов їх праці. Окрему увагу приділено положенням Стратегії розвитку вищої освіти в України на 2022 ‒ 2032 рр. Проаналізовано стратегічні цілі Стратегії, які безпосередньо пов’язані з оплатою праці та професійним розвитком науково-педагогічних працівників. Авторка зазначає, що нові підходи до оплати праці наукових та науково-педагогічних працівинків є актуальними і своєчасними, але, на жаль, поставлені вищезгадані цілі Стратегії носять лише декларативний характер і практиці не реалізовані. Розглянуто міжнародний досвід з питань заробітної плати та організації наукової роботи наукових та науково-педагогічних працівників. Зроблено висновок, що усунути існуючі проблеми низької оплати праці наукових та науково-педагогічних працівників можна шляхом використання позитивного міжнародного досвіду, адаптувавши його до наших реалій, і розробкою таких норм та положень, що виключають елемент будь-якого погіршення, порівняно з попередніми показниками, не тільки розміру заробітної плати, а й умов праці наукового і науково-педагогічного працівника, з подальшим внесенням їх у вигляді змін до освітнього національного законодавства, а також застосування на рівні локального регулювання праці.