Основна інформація про журнал: URL: http://pti.org.ua/ Назва: Право та інновації (ПтІ) ISSN: ISSN 2518-1718 (Online) ISSN 2311-4894 (Print) Реєстраційні дані: УДК 340:001.895 Серія КВ № 21739-11639ПР від 24.11.2015 Засновник та видавець: НДІ правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України. Сайт Інституту https://ndipzir.org.ua/ Рік заснування: з 2011 р. з назвою «Актуальні питання інноваційного розвитку» з 2013 р. з назвою «Право та інновації» Резюме та основні розділи видання: Метою журналу є створення умов спеціалізованої платформи авторам для висвітлення результатів своїх досліджень різних аспектів інноваційного розвитку та усебічних суспільних факторів, які впливають на інноваційні системи, а також обміну науково-практичним досвідом. Основною концепцією журналу «Право та інновації» є забезпечення та стимулювання розвитку вітчизняної правової науки за допомогою висвітлення широкого кола доктринальних та практичних аспектів в сфері інноваційного розвитку та національної інноваційної системи. Тематика статей охоплює собою галузь науки «12.00.00 – Юридичні науки» та 293 «Міжнародне право». Мови видання: · Українська · Англійська. Бази даних в яких присутнє видання: ERIH PLUS (European Reference Index for the Humanities) Міжнародна наукометрична база даних: Academic Research Index – ResearchBib (Японія). Наукова база даних польського Міністерства науки та вищої освіти: Polish Scholarly Bibliography (PBN) (Польща). «Право та інновації» входить до: Information Matrix for the Analysis of Journals – MIAR (Іспанія). У липні 2014 журнал внесено до міжнародної наукометричної бази даних Index Copernicus (Польща). В цій міжнародній базі індексації журналів IC Journals Master List містяться більш 13000 наукових журналів з усього світу. Профілі журналу у: · Бібліотека Вернадського · Index Copernicus (ICV 2021 = 75.76) · Google Scholar (h-index: 13) Повну інформацію про журнал ви можете отримати в розділі "Про журнал" за цим посіланням.
Науково-дослідний інститут правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України НАПрН України
Проблема визначення форми договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем, стороною якого є фізична особа-підприємець
У статті досліджується проблема визначення форми договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем, стороною якого є фізична особа-підприємець. Правовий статус фізичної особи-підприємця у його цивілістичному вимірі є доволі суперечливим. З одного боку, фізична особа-підприємець є людиною, тому особливості її правового статусу часто визначаються лише як «надбудова» над правовим становищем фізичної особи. З іншого боку, на діяльність фізичної особи-підприємця законотворець поширив регулювання тих нормативно-правових актів, якими врегульована підприємницька діяльність юридичних осіб, особливості правового статусу яких обумовлені їх відмінностями від людини. Однією з проблем, викликаних таким подвійним правовим статусом фізичної особи-підприємця, є проблема визначення форми договору. Подібна проблема виникає у випадках, коли договір потребує нотаріального посвідчення, а необхідність такого посвідчення ставиться законодавством в залежність від його суб’єктного складу. Згадана проблема виникає і у договорі найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем, для якого законодавством висуваються вимоги щодо необхідності нотаріального посвідчення, коли його стороною є фізична особа. Підняте питання, хоч і було предметом деяких досліджень і неодноразово переглядалось судами, не тільки не втрачає свого теоретичного та практичного значення, а й набуває ще більшої гостроти після втрати чинності Господарським кодексом України. Ключовим питанням є те, чи потребує договір найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем нотаріального посвідчення у випадку, коли його стороною є фізична особа-підприємець. Для вирішення цього питання слід проаналізувати існуючі аргументи «за» та «проти» необхідності такого посвідчення з тим, щоб, відкинувши нерелевантні аргументи, переглянути вагомі твердження в умовах нової правової парадигми, в якій Господарський кодекс України вже не регулює відносини сторін. На кінець, потрібно оцінити необхідність нотаріального посвідчення договору найму (оренди) транспортного засобу з точки зору доцільності. Шляхом до вирішення названих проблем може стати комплексний аналіз норм цивільного законодавства, присвячених статусу учасників цивільних відносин та формі договору. Автор робить висновок про те, що проблема визначення форми договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем, стороною якого є фізична особа-підприємець, не може бути ефективно вирішена інакше, ніж внесенням змін до цивільного законодавства. Питання про форму договору, яке є питанням суто формальним, має недвозначно вирішуватись законотворцем, а спроби судів заснувати нові правила для його вирішення тільки підкреслюють таку необхідність. Саме тому, на передній план виходить питання доцільності нотаріального посвідчення досліджуваного договору. Автор стверджує, що вимога щодо обов’язковості нотаріального посвідчення договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем є нераціональною, оскільки доцільність її існування не може бути пояснена жодною з тих причин, з якими зазвичай пов’язується необхідність дотримання саме такої форми договору. З названих причин, автор резюмує невиправданість та надмірність такої вимоги. Зрештою, автор пропонує внести до цивільного законодавства відповідні зміни.
договір найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем
Таксономія ЄС як інструмент сталого фінансування: перспективи впровадження в Україні
У статті розглянуто еволюцію, правові механізми та інституційну архітектуру таксономії ЄС як класифікатора сталих видів діяльності, включно з Регламентом (ЄС) 2020/852 та делегованими актами. Продемонстровано її інтеграцію у режими розкриття фінансової та корпоративної інформації згідно з Регламентом про розкриття інформації про сталі фінанси (SFDR) та Директивою ЄС про корпоративну звітність зі сталого розвитку (CSRD). Охарактеризовано роль Європейської Комісії, Платформи зі сталого фінансування, а також експертної групи держав-членів та європейських наглядових органів у формуванні й оновленні критеріїв. Наголошено на ринковому ефекті прозорості: таксономія не встановлює заборон, однак через стандартизоване розкриття зменшує інформаційну асиметрію, висвітлює трансформаційні та регуляторні ризики «коричневих» активів і стимулює переорієнтацію капіталу у «зелені» проєкти, зокрема ВДЕ. Проаналізовано актуальний стан запровадження національної таксономії в Україні, що виявив відсутність нормативно закріпленої таксономії за наявності фрагментарних ініціатив НКЦПФР, НБУ, Мінекономіки та інших координаційних утворень. Зроблено висновок про необхідність динамічної сумісності з правом ЄС та запровадження обов’язків розкриття як передумови доступу до міжнародного капіталу. Рекомендовано ухвалити національну таксономію, засновану на вимогах Регламенту (ЄС) 2020/852 та супутніх актах щодо ESG-розкриття; створити міжвідомчу структуру при НКЦПФР для розробки та оновлення технічних критеріїв; визначити механізми координації між ключовими органами державної влади; а також запровадити систему підготовки фахівців у сфері сталого фінансування.
Деякі проблеми правового регулювання діяльності уповноважених органів в сфері забезпечення конкуренції на електроенергетичному ринку України
Досить важливим, навіть за наявності обставин значного руйнування енергетичної інфраструктури російськими військовими ударами, залишається питання правового підґрунтя забезпечення конкуренції на електроенергетичному ринку України в період повоєнного відновлення, а також правової регламентації діяльності органів, уповноважених забезпечити захист такої конкуренції. В Україні рядом нормативних положень визначено, що основним органом в сфері захисту конкуренції є Антимонопольний комітет України, який наділений відповідними повноваженнями, в тому числі, в сфері електроенергетики. Іншим органом, який відповідно до законодавства має деякі повноваження щодо забезпечення конкуренції на ринку електричної енергії України, є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Статтю присвячено дослідженню питання правового регулювання повноважень зазначених вище уповноважених органів та їх розмежування. Наведені основні аспекти та деякі приклади реалізації повноважень АМКУ та НКРКЕП в сфері захисту конкуренції на ринку електроенергетики. Визначені основні проблемні моменти в частині правової регламентації функцій, прав та обов’язків Антимонопольного комітету України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Наведені приклади негативного впливу на правозастосовну практику деяких проблем правового регулювання повноважень державних органів в сфері захисту конкуренції на ринку електричної енергії.
Оновлення правового забезпечення гуманітарного розмінування України інноваційними підходами до вивільнення земель
Стаття присвячена дослідженню оновлення правового забезпечення застосування існуючих методик і технологій, а також удосконалення штучного інтелекту та інших інноваційних технологій для проведення гуманітарного розмінування України. Саме воно критично важливе для відновлення доступу і безпечного землекористування землями сільськогосподарського призначення, що є першим пріоритетом гуманітарного розмінування. Встановлено, що сучасне законодавство почало створювати фундаментальні основи протимінної діяльності з 2018 року прийняттям базового Закону України «Про протимінну діяльність в Україні», який встановлює загальні норми, у той час як подробиці, інструкції щодо використання встановлюються міжнародними та національними стандартами. Окрема увага приділяється аналізу інноваційних підходів та технологій вивільнення земель (land release).
Правове забезпечення дотримання екологічних вимог при здійсненні землекористування
У статті досліджуються питання правового забезпечення дотримання екологічних вимог при здійсненні землекористування в Україні як ключового елементу охорони довкілля та раціонального використання земельних ресурсів. Розкрито основні проблеми сучасного землекористування, серед яких: наслідки воєнних дій, деградація та забруднення ґрунтів, неефективне використання сільськогосподарських угідь, порушення режимів охоронюваних територій, а також недостатній рівень контролю за дотриманням екологічних норм. Проаналізовано нормативно-правові акти, що формують систему правового регулювання у цій сфері, а також досліджено та узагальнено відповідні наукові напрацювання. Окрему увагу приділено стратегічним документам державної екологічної політики, які визначають пріоритети сталого землекористування. Досліджено роль міжнародно-правового регулювання у формуванні стандартів екологічно відповідального та збалансованого управління земельними ресурсами. Висвітлені основні заходи та напрями забезпечення екологічних вимог при використанні земель, зокрема такі, як: районування (зонування) земель, екологічне нормування, посилення державного екологічного контролю, економічне стимулювання. Окремої уваги приділено наслідкам порушення екологічного законодавства при використанні земель – механізму застосування юридичної відповідальності, примусовому припиненню прав на земельну ділянку, зокрема у випадках її використання способами, які суперечать екологічним вимогам. Автори дійшли висновку, що ефективне забезпечення дотримання екологічних вимог у сфері землекористування потребує комплексного підходу, який поєднує як чітке законодавче регулювання, належний державний екологічний контроль, так і міжнародні зобов’язання та гармонізацію національної політики із світовими, зокрема, європейськими екологічними стандартами. Важливим є також застосування екосистемного підходу до управління земельними ресурсами, який враховує стан та взаємний вплив всіх природних компонентів, що можуть бути розташовані на земельних ділянках. Потребують свого удосконалення шляхом узгодження з податковим та бюджетним законодавством і заходи щодо економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.
екологічні вимоги до використання земель
економічне стимулювання раціонального землекористування
Еволюція правового механізму надання допомоги по частковому безробіттю в Україні упродовж 2012-2025 років
Статтю присвячено комплексному аналізу еволюції правового механізму надання допомоги по частковому безробіттю в Україні упродовж 2012–2025 років крізь призму змін законодавства, судової практики та конституційних гарантій права на соціальний захист й відповідних правових позицій Конституційного Суду України. Особливу увагу зосереджено на трансформації цих відносин в умовах пандемії COVID-19, а також введення воєнного стану. У статті обґрунтовано, що допомога еволюціонувала від формалізованого інструменту, який використовувався для підтримки зайнятості здебільшого у великих роботодавців, до універсального соціально-страхового механізму реагування на надзвичайні та воєнні виклики. Доведено, що розширення підстав для надання допомоги, кола її отримувачів та делегування Уряду повноважень регулювати порядок її виплати сприяли підвищенню ефективності системи соціального захисту, водночас актуалізували проблеми правової визначеності. Окрему увагу приділено аналізу судової практики щодо підстав призначення допомоги, умов її повернення та меж дискреції органів служби зайнятості. Констатується, що еволюція підходів судів відображає зміну балансу між соціальною функцією держави та необхідністю забезпечення фінансової дисципліни у процесі надання допомоги по частковому безробіттю. Зроблено висновок про відповідність загального напряму розвитку правового механізму надання цієї допомоги правовим позиціям Конституційного Суду України щодо необхідності забезпечення реального характеру соціальних гарантій і захисту людської гідності. На підставі проведеного дослідження сформульовано пропозиції щодо подальшого вдосконалення правового механізму надання допомоги задля підвищення його ефективності, правової визначеності та відповідності конституційним стандартам соціального захисту.
Зловживання процесуальними правами адвокатом як підстава застосування штрафу до адвокатського об’єднання в цивільному судочинстві
Стаття присвячена комплексному дослідженню одного з механізмів протидії та запобігання зловживанню цивільними процесуальними правами у цивільному судочинстві України. У статті здійснено аналіз правової природи штрафу як різновиду заходів процесуального примусу у цивільному судочинстві та виокремлені особливості його застосування до представників як учасників судового процесу. Підкреслюється, що штраф не є різновидом дисциплінарної відповідальності адвоката, а має самостійне функціональне спрямування у цивільному судочинстві спонукання до виконання встановлених в суді правил, добросовісному виконанню процесуальних обов’язків, припинення зловживання процесуальними правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Автор звертає увагу на двоаспектний характер відносин, у яких перебуває представник: матеріально-правові відносини із довірителем, засновані на договорі про надання правничої допомоги, та процесуально-правові із судом. У роботі зазначається, що визначаючи поняття зловживання процесуальними правами слід враховувати його контекстну пов’язаність з добросовісним користуванням процесуальними правами, як обов’язку учасників судового процесу та їх представників. Зазначене, і є відображенням наявного в літературі та судовій практиці розподілу підходів щодо визначення поняття зловживання процесуальними правами: воно може означати невідповідність завданням цивільного судочинства результату реалізації процесуального права, або протиправність самої поведінки учасника судового процесу. Окремий блок присвячено аналізу ухвали Верховного Суду від 14.07.2022 р. у справі № 755/11559/16-ц, відповідно до якої визнано подання адвокатом повторної касаційної скарги зловживанням процесуальними правами, а штраф, стягнуто з адвокатського об’єднання.
Прояв принципу рівності прав і можливостей під час працевлаштування
У статті розглянуто принцип рівності прав і можливостей під час працевлаштування, а також один із ключових проявів його порушення – необґрунтовану відмову в працевлаштуванні. У ході дослідження проаналізовано національне законодавство, яке містить норми щодо заборони дискримінаційних вимог до громадян при працевлаштуванні, а також міжнародно-правові документи, що слугують своєрідним правовим інструментом для забезпечення рівності прав та можливостей працівників. Звернуто увагу на дослідження науковців, які їх присвячували аналізу правових механізмів недопущення дискримінації, гарантій реалізації трудових прав та практичних аспектів застосування принципу рівності у трудових правовідносинах. Автором зроблено висновок, що дотримання принципу рівності прав і можливостей повинно бути реалізовано на всіх етапах трудових відносин: при прийнятті на роботу, переведенні на іншу роботу, оплаті праці та звільненні. Оскільки, забезпечення рівності прав та можливостей у сфері праці є обов’язковою вимогою правової демократичної держави. Але передусім дотримання даного принципу має вже розпочинатися на етапі пошуку роботи, під час працевлаштування. Зокрема, принцип рівності прав і можливостей під час працевлаштування полягає в забезпеченні однакових можливостей для всіх працездатних громадян у виборі професії, реалізації права на працю та вступу в трудові відносини, незалежно від їхньої статі, раси, віку, національності чи інших особистих обставин. Одним із ключових проявів порушення принципу рівності прав і можливостей у сфері праці названо необґрунтовану відмову в працевлаштуванні. Зокрема, необґрунтованою вважається невмотивована відмова у прийнятті працівника на роботу за наявності вакантних робочих місць, а також з мотивів, які не стосуються професійно-ділових якостей працівника (сукупність знань, умінь та навичок, якими володіє фізична особа, що необхідні для виконання відповідної трудової функції).
Цифровізація трудових процедур як механізм зниження корупційних ризиків
У статті здійснено науково-теоретичний та практико-орієнтований аналіз цифровізації трудових процедур як ключового механізму зменшення корупційних ризиків у сучасній системі трудових відносин. Розкрито природу та сутність цифрової трансформації у сфері праці, описано еволюцію теоретичних підходів до цифрового врядування, особливості формування цифрових трудових процесів та їхній вплив на ефективність і прозорість кадрового управління. На основі узагальнення міжнародних стандартів, досліджень провідних науковців та практики публічного сектору України обґрунтовано, що цифровізація трудових процедур сприяє мінімізації корупційних проявів шляхом усунення суб’єктивізму, автоматизації прийняття рішень, уніфікації HR-процесів та забезпечення їх відкритості. У роботі виділено ключові ризики цифровізації: порушення приватності, кібербезпека, алгоритмічна дискримінація, асиметрія інформації. Запропоновано концептуальне бачення майбутнього нормативноправового забезпечення цифрових трудових процесів в Україні.
Правове забезпечення трудових відносин з професійними спортсменами: особливості та перспективи розвитку на міжнародному рівні
У даній статті автором оцінюється важливість дослідження правового регулювання трудових відносин у галузі професійного спорту як на державному рівні, так і на рівні міжнародного співробітництва. Так як у сучасному світі спорт став не лише популярним соціальним явищем, а й потужним економічним феноменом, що охоплює значну кількість працівників — спортсменів, тренерів, суддів та інших. Стрімке зростання масштабів спортивної індустрії, процес комерціалізації змагань і глобальна мобільність спортсменів зумовлюють необхідність наукового осмислення питання правового врегулювання трудових відносин у цій сфері. І хоча спортивна діяльність в Україні є надзвичайно поширеною, але з точки зору трудового права, правове регулювання спортивної діяльності потребує доопрацювання у відповідності до потреб сучасного суспільства та його адаптації до високих світових стандартів. В роботі звертається увага на те, що незважаючи на вагомий внесок професійних спортсменів в економіку держави та розвиток суспільства їхня праця залишається найменш врегульованою та незахищеною формою зайнятості. Автор аналізує напрямки розвитку правового забезпечення спортивно-трудових відносин та наголошує, що вагому роль у впорядкуванні трудової діяльності спортсменів відіграє індивідуально-договірне регулювання, яке відображає реальні потреби у трудоправових відносинах між працівником-спортсменом і роботодавцем-спортивною організацією (наприклад, професійний трудовий договір гравців зі спортивними клубами). У процесі вивчення цього питання автором було розглянуто міжнародне законодавство, право Європейського Союзу, європейську практику вирішення спорів у професійному спорті. Дослідивши напрями та перспективи правового забезпечення спортивно-трудових відносин у галузі професійного спорту, було висловлено свої пропозиції у рамках концепції міжнародної норми про працю у професійному спорті щоб удосконалити національне законодавство. Зроблено висновок, що дослідження трудових відносин з професійними спортсменами на міжнародному рівні має високу наукову, практичну й соціальну значущість. Воно є передумовою створення ефективної системи правового регулювання у сфері спорту, яка забезпечить баланс інтересів спортсменів, клубів, федерацій і держав, а також підвищить рівень правового захисту працівників спортивної галузі у світі.
Сучасний стан правової нуково-дослідницької інфраструктури в Україні та перспективи її розвитку
Статтю присвячено дослідженню правової науково-дослідницької інфраструктури в Україні. Надано визначення поняттю правова науково-дослідницька інфраструктура та розглянуто її складові елементи. Наголошено увагу, що сучасний стан правової науково-дослідницької інфраструктури в Україні та створення інновації у праві зіштовхуються з рядом проблем, такими як війна в Україні, недофінансування науки, відсутність підтримки та оновлення матеріально-технічної бази наукових установ, низька оплата праці науковців, міграція науковців за кордон. Зроблено висновки, що ці події призвели до неможливості розбудови суспільства, що базується на знаннях, а також унеможливили розвиток інноваційної діяльності. Проаналізовано зміст поняття інновацій у праві, розглянуто юридичні інноваційні продукти в Україні. Розглянуто питання важливості впровадження в освітній процес навчальних дисциплін з інновацій у праві, як необхідного кроку, що сприятиме ефективності юридичних досліджень, поліпшенню функціонування юридичного сектору, підготовці фахівців у галузі права. Зроблено висновки, що держава повинна підійти з комплексним підходом послідовної, систематичної, реальної підтримки розвитку науки, направити свій політичний курс на розвиток та підтримку науки, підвищенню соціального рівня та статусу науковця, спряти престижності наукової праці, створенню інструментів інтеграції наукових досліджень у державний та приватний сектори.
правова науково-дослідницька інфраструктура
Рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури в Україні: окремі правові аспекти
У науковій роботі розглянуті окремі правові аспекти рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури в Україні. Наукова стаття підготовлена в межах теми фундаментального дослідження «Правові механізми нової науково-дослідницької інфраструктури» (номер державної реєстрації РК УкрІНТЕІ № 0121U113768). Встановлено, що в умовах необхідності забезпечення належного розвитку наукового потенціалу в Україні питання рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури набувають особливої актуальності. Наголошено, що визначення найбільш адекватного інструментарію для оцінювання наукової діяльності та впровадження його у практику є складним завданням сьогодення. Розглянуті положення Концепції підтримки та розвитку кадрового потенціалу сфери наукової і науково-технічної діяльності «Національна система дослідників України» у контексті регламентації питань створення системи рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури. Підтримана думка щодо необхідності кардинальної перебудови системи обліку наукових результатів та докорінного вдосконалення організації незалежного експертного оцінювання наукових досліджень. Зазначено, що для впровадження ефективної системи рейтингування необхідно чітко визначити її взаємозв’язок з фінансуванням суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури та впливом на реалізацію відповідних кадрових рішень щодо застосування системи заохочень, що має важливе значення в умовах воєнного стану та необхідності відновлення наукового потенціалу країни. Вказано, що недостатня правова визначеність механізмів оцінювання результатів наукової діяльності ускладнює формування об’єктивних критеріїв ефективності функціонування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури, що негативно впливає на прозорість розподілу бюджетного фінансування, євроінтеграційні процеси та загальну динаміку інноваційного розвитку національної економіки. Зауважено, що правова регламентація питань рейтингування суб’єктів науково-дослідницької інфраструктури набуває системного значення та має забезпечити ефективність використання фінансових ресурсів, сприяти підвищенню конкурентоспроможності української науки та її інтеграції в Європейський дослідницький простір.
Правове становище українських дослідників-біженців у державах Європейського Союзу в умовах війни та тимчасового захисту
Стаття присвячена правовому становищу українських дослідників, які після початку повномасштабної війни Російської Федерації проти України опинилися у державах Європейського Союзу під режимом тимчасового захисту або зі статусом біженця. Мета дослідження – з’ясувати зміст і межі трудових та академічних прав цієї групи, порівняти правові режими тимчасового захисту і біженства у контексті доступу до праці та освіти, а також окреслити національні особливості регулювання в Польщі, Німеччині та Чехії. Методологія ґрунтується на формально-юридичному, порівняльно-правовому, системному та структурно-функціональному підходах. У роботі обґрунтовано, що поєднання гуманітарного статусу і необхідності безперервності дослідницької діяльності формує доктринальну категорію «дослідник-біженець». Показано, що тимчасовий захист забезпечує оперативний доступ до проживання, праці, освіти й базових соціальних гарантій, але зазвичай має обмежений строк і не гарантує довготривалої інтеграції; натомість статус біженця передбачає ширші та триваліші гарантії. На прикладах Польщі, Німеччини та Чехії виявлено гібридну модель правового забезпечення, де гуманітарні гарантії поєднуються зі спеціальними академічними інструментами (спрощене працевлаштування в університетах, стипендіальні та грантові програми, прискорене визнання кваліфікацій). Водночас зберігаються бар’єри нострифікації, нерівномірність доступу до конкурсного фінансування та різниця інституційних практик.
Етика та право: як законодавство впливає на дотримання етичних норм у науці
Наука, як одна з найважливіших сфер людської діяльності, завжди була під пильним наглядом суспільства. З одного боку, вона прагне досягнення нових знань і технологій, з іншого — повинна дотримуватися етичних норм, які забезпечують безпеку, справедливість і повагу до людської гідності. У цьому контексті право виступає як інструмент регулювання наукової діяльності, що впливає на дотримання етичних стандартів. У статті буде розглянуто, як законодавство формує етичні норми в науці, а також які виклики та можливості це створює. Наукова робота виконана в рамках теми фундаментального дослідження «Правові механізми нової науково-дослідницької інфраструктури» (РК УкрІНТЕІ № 0121U113768).
Оцінка ресурсів закладів вищої освіти як науково-дослідницької інфраструктури
Актуальність проблеми оцінки ресурсів вищих закладів освіти як науково-дослідницької інфраструктури обумовлена потребою реалізації Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підтримки наукової роботи в закладах вищої освіти». Обґрунтовано доцільність підтримки з боку держави наукової роботи в закладах вищої освіти. Здійснено коментар основних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підтримки наукової роботи в закладах вищої освіти». Проаналізовано недоліки відбору показників здобутків науковців ЗВО, які надають атестації дослідницьких інфраструктур дещо спотворене уявлення про досягнення закладу в цілому. Необ’єктивність рейтингів наукових здобутків наукових колективів структурних підрозділів (факультетів, кафедр, лабораторій тощо) та персональних здобутків науковців (наукових кадрів) не сприяє заохоченню до активної науково-дослідної роботи та інтелектуальної публічності. Зроблено акцент на необхідності активізації локальні ініціативи установ, інститутів, структурних підрозділів, Вчених рад ЗВО щодо вдосконалення способів оцінки здобутків науковців та колективів.
Межі боргової політики: баланс між захистом економічних прав населення та забезпеченням фінансової безпеки держави
У статті досліджується проблема визначення меж боргової політики держави в контексті пошуку балансу між забезпеченням фінансової безпеки, дотриманням фіскальної дисципліни та захистом економічних прав населення. В умовах високої залежності від зовнішнього кредитування, Україна зіштовхується з актуальною проблемою узгодження вимог міжнародних фінансових донорів із необхідністю забезпечення соціальної справедливості та розробки збалансованої боргової політики. На основі аналізу сучасного стану державного боргу України в умовах воєнної економіки розкрито сутність боргової залежності як чинника, що впливає на економічний суверенітет, бюджетну стійкість і соціальну справедливість. Розглянуто питання призупинення дії фіскальних правил під час війни та перевищення встановлених Бюджетним кодексом України боргових лімітів. Підкреслено, що хоча такі відхилення є об’єктивно зумовленими, вони створюють довгострокові ризики для фінансової стабільності держави. Особливу увагу авторами приділено аналізу зовнішньої боргової залежності та її впливу на економічні права громадян через обмеження державних соціальних зобов’язань, підвищення податкового тиску й зростання вартості кредитних ресурсів. Обґрунтовано необхідність запровадження правового механізму оцінки впливу боргових рішень на права людини (Human Rights Impact Assessment) як інструменту попередження соціально-економічних наслідків надмірної фіскальної консолідації. Запропоновано формування «боргової доктрини» України, що поєднує правові, економічні та соціальні критерії прийняття боргових рішень, орієнтованих на довгострокову фінансову стійкість. Автори доходять висновку, що ефективна боргова політика повинна ґрунтуватися на принципах прозорості, соціальної справедливості та відповідальності, забезпечуючи збереження економічних прав громадян і макрофінансову стабільність держави. Запропоновані підходи можуть бути основою для відновлення фіскальних правил та створення збалансованої системи фінансового управління у післявоєнний період.
Науково-дослідний інститут правового забезпечення інноваційного розвитку
До питання трансформації системи соціального захисту ветеранів війни в Україні
Сфера соціального захисту завжди була ключовим аспектом формування та реалізації соціальної політики України. Гарантоване статтею 46 Конституції України право на соціальний захист наголошує, що Україна є соціальною державою, діяльність якої спрямована на забезпечення права громадян на соціальний захист. Це право включає забезпечення у разі втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття, старості та інших випадках, передбачених законом. Повномасштабне вторгнення в Україну стало викликом для усіх напрямків державної політики, у тому числі і соціальної політики, яка спрямована на підтримку малозабезпечених та соціально вразливих категорій населення. У зв’язку з веденням активних бойових дій та запровадженням воєнного стану на всій території України було внесено ряд змін у систему законодавства у сфері соціального забезпечення військовослужбовців та ветеранів війни, які мають значний вплив на зміст та обсяг їх правового статусу. Взагалі трансформація системи соціального забезпечення ветеранів війни в Україні передбачає комплекс заходів, спрямованих на поліпшення соціального захисту та їх матеріального становища. Це включає в себе перегляд законодавства, впровадження нових соціальних послуг, розвиток системи надання пільг та адаптацію ветеранів до цивільного життя. Проведене дослідження державної ветеранської політики щодо захисту основних конституційних прав громадян, що мають статус ветеранів війни дає змогу стверджувати, що є декілька варіантів для розвитку державних систем соціального захисту ветеранів війни, пріоритетними напрямками яких мають бути: а) впровадження спеціального законодавства; б) забезпечення дієвості спеціального державного органу; в) створення цифрової платформи для ветеранів війни; г) перегляд та удосконалення всіх механізмів, що полегшують доступ ветеранів війни до соціальних благ. Актуальність наукового дослідження зумовлено стрімким збільшенням кількості ветеранів та ветеранок війни в Україні та в необхідності забезпечення їх гідними умовами життя.
Правова та моральна відповідальність в умовах розвитку автономних систем штучного інтелекту
У статті обґрунтовується, що зростаюча залежність суспільства від автономних систем штучного інтелекту гостро порушує питання щодо відповідальності. Зазначено, що є низка етичних дилем, пов’язаних з розробкою та використанням штучного інтелекту. Наголошується, що в наукових колах навколо питання щодо відповідальності точаться дискусії та дебати, які демонструють величезні відмінності у можливих підходах до цього питання. Продемонстровано, що питання щодо відповідальності в контексті систем штучного інтелекту вимагає міждисциплінарного підходу. З’ясовано, що застосування філософського підходу для визначення проблем відповідальності в автономних системах сприяє забезпеченню надійності автономних систем. Охарактеризовані деякі з найпоширеніших загальних підходів до дослідження поняття відповідальності. Зосереджено увагу на доцільності соціо-технічного підходу до питання відповідальності. Наголошено, що не існує єдиного доктринального підходу до розуміння питання юридичної відповідальності, а є, як мінімум, сім основних концепцій розуміння юридичної відповідальності як правового явища. Виявлено, що різні виміри відповідальності пов’язані з міждисциплінарними викликами в проектуванні, розробці та використанні надійних автономних систем та можуть їх вирішувати. Тому забезпечення надійності автономних систем є важливим міждисциплінарним завданням. Припущено, що якщо автономні системи у своєму автоматизованому процесі прийняття рішень будуть зосереджені виключно на максимізації показників ефективності, то вони, швидше за все будуть ігнорувати питання відповідальності. Висловлено, що для того, щоб мінімізувати шкідливі наслідки та забезпечити етичну та надійну поведінку автономних систем на основі штучного інтелекту у перспективі слід дозволити їм міркувати про потенційні проблеми, пов’язані з відповідальністю.
кількісна оцінка ступенів відповідальності
соціо-технічний підхід до відповідальності
юридична відповідальність в технологічному контексті
відповідальність смертоносних автономних систем озброєнь
Особливості розподілу прав та обов’язків щодо підтримання придатного стану речі у договорі найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем
У статті досліджуються питання особливостей розподілу прав та обов’язків щодо підтримання придатного стану речі у договорі найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем. Одними з ключових обов’язків, що складають зміст зобов’язання у договорі найму (оренди), є обов’язки з проведення капітального та поточного ремонту. У випадку найму транспортного засобу перелік обов’язків, пов’язаних з підтриманням придатності речі, доповнюється обов’язком проведення її технічного обслуговування. Капітальний та поточний ремонт транспортного засобу може покладатись і на наймача, і на наймодавця, у той час як технічне обслуговування є тягарем наймача. Такий розподіл обов’язків між сторонами у відносинах класичного найму заснований на пануванні наймача над річчю та самостійному користуванні нею протягом усього строку договору. У той же час, у договорі найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем управління орендованою річчю здійснюється екіпажем наймодавця, а не наймачем чи його представниками. Подібна особливість згаданого договору піднімає ряд практичних і теоретичних питань, пов’язаних з справедливістю і обґрунтованістю такого ж розподілу прав та обов’язків щодо підтримання придатного стану речі. Такі питання ніколи не були предметом окремого наукового дослідження. Ключовим питанням є те, на яку зі сторін досліджуваного договору мають бути покладені обов’язки з проведення поточного та капітального ремонту, а також технічного обслуговування транспортного засобу. Ще одним важливим питанням є з’ясування того, чи взагалі доцільним є їх виділення в якості окремих обов’язків, або ж вони охоплюються обов’язком більш широкого змісту. На кінець, необхідно встановити якими будуть правові наслідки подібного розподілу. Шляхом до вирішення названих проблем може стати встановлення особи, яка панує над річчю і чиїми «руками» здійснюється користування нею. Автор робить висновок про те, що, конструкція договору найму (оренди) транспортного засобу з екіпажем обумовлює покладення на наймодавця обов’язку забезпечити наймачу можливість користуватись транспортним засобом протягом усього строку договору. Оскільки цей обов’язок є перманентним, в частині підтримання придатності речі він походить на гарантії якості речі, надання яких в класичному наймі носить диспозитивний характер. Автор стверджує, що такий обов’язок наймодавця за змістом є ширшим за обов’язки з проведення капітального та поточного ремонту, а тому повністю їх поглинає. У той же час, виділення та закріплення за наймодавцем обов’язку з технічного обслуговування транспортного засобу, який в класичному наймі покладається на наймача, автор вважає доцільним. З названих причин, автор резюмує невиправданість наділення сторін окремими правами вимагати розірвання договору та відшкодування завданих збитків внаслідок непроведення капітального чи поточного ремонту, оскільки наслідки порушення гарантій якості речі охоплюють ще більш широкий перелік прав. Зрештою, автор пропонує внести до цивільного законодавства відповідні зміни.
Правове забезпечення застосування та удосконалення штучного інтелекту для розмінування України
Стаття присвячена дослідженню правового забезпечення застосування існуючих технологій, а також удосконалення штучного інтелекту для проведення гуманітарного розмінування України. Встановлено, що законодавство скоріше встановлює загальні рамки, у той час як безпосередні подробиці, межі використання встановлюються конкретними договорами. Окрема увага приділяється аналізу міжнародного договірного регулювання співпраці уряду України та провідної технологічної корпорації США Palantir Technologies Inc. Ця компанія поставила перед собою амбітну мету стати тією, яка змінює правила гри технологічного світу і використати свої продукти і можливості з максимальною суспільною користю, а не лише комерційним прибутком. Так, поглиблену міжнародну співпрацю щодо застосування штучного інтелекту з Palantir почало Міністерство цифрових трансформацій України, а продовжило Міністерство економіки України саме для ефективнішого гуманітарного розмінування.
Екологічна політика держави – прямий шлях до розвитку зеленого підприємництва
Актуальність піднятої у цій статті проблематики пов’язана з тим, що вже сьогодні керівництву нашої країни слід вживати заходів, які б забезпечили більшу стабільність функціонування підприємництва в нових умовах, оскільки впровадження суперечливих заходів екологічної політики або взагалі їх відсутність стримують інвесторів, які не можуть передбачити майбутніх дій уряду тієї чи іншої країни у цьому напрямі. У статті звертається увага, що впровадження зеленого підприємництва в Україні сприятиме вирішенню багатьох економічних та екологічних питань, що сприятиме ряду економічних переваг – створення нових робочих місць; збільшення надходжень до бюджету за рахунок зростання кількості підприємницьких товариств та обсягів їх виробництва; вихід на нові світові ринки збуту, де ще не сформувалися конкурентні відносини, тощо. До того ж розвиток зеленого підприємництва напряму стимулюватиме залученню іноземних інвестицій у національну економіку України. Підкреслюється, що у спектрі напрацювання екологічної політики нашої країни, концепція зеленого підприємництва становить один з основних елементів інноваційного розвитку у процесі поствоєнного відновлення зруйнованої чи пошкодженої інфраструктури. Напрацювання концептуально-правових засад зеленого підприємництва в контексті інноваційного розвитку України дозволить мінімізувати споживання енергетичних ресурсів з огляду на їх значний дефіцит, що сприятиме формуванню здорового суспільства та стану природного середовища. Наведене зумовлює розробку плану заходів, що містили б розробку та впровадження зелених технологій (наприклад, відновлюваних джерел енергії, управління відходами, зменшення вуглецевого забруднення тощо); застосування інноваційних методів енергозбереження та енергоефективних будівельних матеріалів (утеплювачів з високою теплопровідністю, систем енергозбереження тощо).
Концептуальні засади державного регулювання впровадження цифрових технологій в енергетиці
Наукова робота присвячена вивченню досвіду державного регулювання цифровізації енергетики в ЄС та аналізу можливостей України ефективно управляти процесами цифрової трансформації національного енергетичного сектору. Окреслено переваги цифровізації енергетики. Розглянуто мету, напрями, підходи та інструменти державного регулювання цих процесів на прикладі ЄС. З’ясовано, що через впровадження в енергетичну сферу цифрових інновацій забезпечується функціонування цифрового енергетичного простору даних, розвиток цифрових енергетичних ринків, автоматизація управління енергетичною системою і мережею та їх інтеграція в економіку даних і цифрову економіку. Акцентована увага, що важливою складовою політики ЄС щодо формування розумної енергетики є забезпечення суверенітету даних, а також цифрового, технологічного, енергетичного та європейського суверенітету. Обґрунтовано, що процес цифрової трансформації в Україні відбувається за відсутності належного правового регулювання, обмеженості фінансових ресурсів і залежності від іноземних технологій і партнерів, що створює загрози її державному суверенітету. Зроблено висновок, що пріоритетом політики України в сфері цифровізації енергетичного сектору має стати створення нормативно-правових, організаційних і технічних передумов для децентралізації енергетики та забезпечення енергетичного, технологічного і цифрового суверенітету держави, що потребує окремих досліджень і обґрунтувань.
Розвиток підприємницьких ініціатив ветеранів війни: правові питання державного фінансування та податкового стимулювання
Стаття присвячена дослідженню актуальних правових питань державної підтримки розвитку підприємницьких ініціатив ветеранів війни. Наукову роботу підготовлено в межах теми фундаментального дослідження «Правове забезпечення професійної адаптації та права на підприємницьку діяльність ветеранів війни» (РК УкрІНТЕІ № 0123U104874). Автором розглянуто сучасний стан правового забезпечення розвитку підприємницьких ініціатив в аспекті державного фінансування та податкового стимулювання. Встановлено, що державне фінансування та підтримка ветеранського бізнесу є перспективним напрямом політики держави, реалізація якого має безпосередній вплив на відновлення національної економіки. Наголошено на важливості побудови ефективної моделі реалізації ветеранського бізнесу за допомогою впровадження дієвих правових механізмів та інструментів податкового стимулювання ветеранського підприємництва. Проаналізовано окремі норми Закону України «Про ветеранське підприємництво» від 31.07.2025 № 4563-IX, який передбачає створення системи економічних і соціальних стимулів для допомоги суб’єктам ветеранського підприємництва у здійсненні підприємницької діяльності. Підкреслено, що для забезпечення ефективної моделі реалізації ветеранського підприємництва наразі актуальним вбачається запровадження додаткових податкових стимулів для ветеранів війни–суб’єктів підприємницької діяльності, що сприятиме активізації відкриття ними власного бізнесу. Зазначено, що в умовах створення нормативного підґрунтя щодо врегулювання питань ветеранського підприємництва необхідно й надалі системно вдосконалювати чинне законодавство та запроваджувати ефективні інструменти податкового стимулювання ветеранського підприємництва, тобто втілювати дієві механізми пільгового оподаткування та кредитування ветеранського бізнесу, що дозволить підвищити рівень економічної активності ветеранів війни.
Підтримка підприємницької діяльності ветеранів війни: стан правового забезпечення та перспективне законодавство
Постановка проблеми. Підтримка повернення ветеранів війни до цивільного життя, стимулювання їх економічної активності загалом, і підприємницької діяльності, зокрема, є вкрай важливим напрямком державної ветеранської політики. Наразі законодавство, що регулює підприємницьку діяльність ветеранів війни в Україні, тільки формується. Тому виникає багато проблемних питань, що потребують розробки дієвого механізму їх вирішення Мета дослідження – на основі аналізу наукової літератури, вітчизняного та іноземного досвіду підтримки ветеранів війни обґрунтувати пропозиції щодо вдосконалення законодавства з питань ветеранського підприємництва та поняття цього виду підприємництва, а також вирішення інших правових проблем в цій сфері. Основний зміст. Механізм правового регулювання ветеранського підприємництва має бути досконалим. До 26.02.2026 року, коли .набирає чинності Закон України «Про ветеранське підприємництво, українське законодавство не містить спеціальних норм щодо здійснення підприємницької діяльності ветеранами війни. Організаційні форми такої діяльності, її легалізація, застосування до неї державних засобів регулювання, оподаткування здійснюються на загальних для всіх підставах. Особливістю регулювання ветеранського підприємництва є його адресна державна підтримка. З набранням чинності вищеназваним законом правове регулювання підприємницької діяльності ветеранів набуде певних особливостей. Зокрема, з’явиться легальне поняття ветеранського підприємництва, яке не можна визнати досконалим. Обґрунтовано рекомендації щодо вдосконалення цього поняття та загального поняття підприємництва.
державна підтримка ветеранського підприємництва
Поняття «булінг» в українському законодавстві: проблеми визначення та правозастосування
У статті проаналізовано сучасний стан антибулінгового національного законодавства. Виявлено окремі прогалини, які містить КУпАП та Закон України «Про освіту». Акцентовано увагу на недосконалість визначення поняття «булінг» у чинному законодавстві, що полягає у невключенні до зони відповідальності повнолітніх суб’єктів освітнього процесу, а отже, фактичному унеможливленні їх притягнення в адміністративному порядку. Проаналізовано підходи зарубіжних і українських вчених до тлумачення поняття «булінг». Зроблено висновок, що майже всі науковці, які займалися цією проблематикою, розглядають булінг як: а) агресивну поведінку однієї особи щодо іншої (такий підхід не дає уявлення про булінг як окреме явище, адже ця ознака притаманна, наприклад, хуліганству, насильству в сім’ї тощо); б) як систематичне психологічне та фізичне насильство (більш виважене і у цілому правильне визначення, оскільки називає основні характерні ознаки даного явища і таким чином виокремлює його з-поміж інших). На підставі аналізу наукового доробку вітчизняних та зарубіжних дослідників булінгу, а також українського законодавства та узагальнення виявлених спільних сутнісних ознак цього явища сформульовано його дефініцію. Наголошено, що заклади вищої освіти, як осередки формування нації, мають бути прикладом здорової комунікації, академічної доброчесності та професійної етики. Акцентовано увагу, що негативне явище у студентських колективах, порівняно із шкільними, має більш прихований та жорстокий характер, змінюються і його форми. Окрему увагу приділено студентським військовим колективам, у яких також, як і в звичайних студентських групах, можуть спостерігатися прояви цькування, психологічного тиску тощо, але така поведінка має латентний характер. Це, насамперед, пов’язано з ізольованістю таких колективів, що сприяє приховуванню фактів булінгу серед курсантів та офіцерів, тому на практиці довести такі дії з боку загаданих суб’єктів вкрай складно. Проаналізовано «Порядок реагування на випадки булінгу (цькування)», який стосується лише неповнолітніх осіб. Підкреслено, що конфліктні взаємовідносини з ознаками цькування між повнолітніми здобувачами освіти, педагогічними, науково-педагогічними працівниками чи іншими повнолітніми особами – учасниками освітнього процесу – не підпадають під регулювання антибулінгового законодавства, а, отже, відповідальність для повнолітніх згідно зі статтею 173-4 КУпАП не настає. Така прогалина в законодавчій нормі ускладнює на практиці можливість використання чинної нормативно-правової бази як інструменту захисту від булінгу в освітньому середовищі ЗВО, притягнення повнолітніх здобувачів вищої освіти до відповідальності в разі вчиненого цькування. Автором зауважено, що вилучення терміна «булінг» із ст. 1 Закону України «Про освіту» є нелогічним, адже булінг зазвичай виникає і проявляється саме в освітньому середовищі. При цьому спостерігається непослідовність законодавця: в окремих статтях Закону України «Про освіту» все ж таки ще зустрічається слово «булінг». До того ж, змінивши слово «булінг» на словосполучення «насильство або жорстоке поводження з дітьми», законодавець тим самим звузив застосування норм Закону України «Про вищу освіту» щодо повнолітніх учасників освітнього процесу. Таке нововведення не сприяє поліпшенню якості цього Закону, бо, крім зазначеного, спрощує суть явища як повторюваного, системного фізичного або морального болю, що завдається жертві булінгу. У статті проаналізовано «мобінг» як суміжне «булінгу» поняття. Автором висловлено думку, що основною відмінністю цих, подібних за суттю, двох понять є не тільки де вчиняються такі дії, а й ким. Суб’єкти мобінгу належать до певного трудового колективу, а суб’єктами булінгу можуть бути тільки учасники освітнього процесу. Зроблено висновок і надано обґрунтовані пропозиції та рекомендації, спрямовані на вдосконалення визначення поняття «булінг» в українському законодавстві.
Зміст і специфіка принципу гарантованості у праві соціального забезпечення
У даній розвідці досліджено зміст і специфіку принципу гарантованості вправі соціального забезпечення. Проаналізовано соціально-забезпечувальне законодавство з розглядуваного питання, погляди науковців у наведеній сфері. Зроблено висновок, що в соціально-забезпечувальному законодавстві України закріплена надто звужена концепція розуміння гарантій соціальних прав, бракує більш комплексного підходу до з’ясування побудови всієї системи гарантій соціального забезпечення, визначення місця кожної з них, а також належної регламентації її специфіки. Зауважено, що визначаючи зміст гарантій як категорії соціального забезпечення, варто в першу чергу усвідомлювати, що це категорія, яка знаходиться в тісному зв’язку із реалізацією суб’єктивного права на соціальне забезпечення. Оскільки гарантії в сфері соціального забезпечення – це насамперед гарантії реалізації права на соціальне забезпечення, його охорони та захисту. Гарантованість у сфері соціального забезпечення визначено як стан ефективного функціонування системи гарантій соціального забезпечення, а також позитивна суб’єктивна оцінка з боку конкретної людини чи суспільства в цілому рівня ефективності дії тих засобів, способів та прийомів, які покликані забезпечити реалізацію суб’єктивного права на соціальне забезпечення. А принцип гарантованості у праві соціального забезпечення як засаду, яка визначає вимогу щодо обов’язковості встановлення в державі системи взаємопов’язаних об’єктивних і суб’єктивних факторів, зміст яких складають умови, засоби, способи, прийоми, які в своїй взаємодії забезпечують якісну й повну реалізацію права людини на соціальне забезпечення, у разі необхідності – його охорону й захист. Зауважено, що незважаючи, на те що в низці нормативно-правових актів, якими регулюються соціально-забезпечувальні відносини, закріплено положення, що «надання соціального забезпечення (відповідного його виду) гарантується державою», в жодному із них не закріплено вичерпного розуміння системи тих засобів та умов, за допомогою яких відбувається таке гарантування.
Відповідальна боргова політика і фінансова безпека держави
У статті досліджено взаємозв’язок між рівнем державного боргу та фінансовою безпекою держави, що є однією з ключових складових національної економічної безпеки. Обґрунтовано, що зростання державного боргу, особливо зовнішнього, підвищує ризики втрати економічного суверенітету, посилює фіскальний тиск та обмежує можливості бюджетної політики. Визначено, що для України, яка перебуває у стані війни, особливого значення набуває забезпечення боргової безпеки через прозорість, контроль за запозиченнями і дотримання міжнародних стандартів відповідального управління боргом. Проаналізовано вплив зовнішньої боргової залежності, зокрема умов програм МВФ, на внутрішню економічну політику та соціальні параметри держави. Зазначено, що ефективна боргова політика має бути спрямована на збалансування внутрішніх і зовнішніх запозичень, оптимізацію структури боргу та підвищення здатності держави обслуговувати свої зобов’язання без створення загроз для фінансової стабільності. Висвітлено роль «Стокгольмських принципів» як міжнародного етичного стандарту запобігання борговим пірамідам та інструменту підвищення довіри кредиторів. Сформульовано висновок, що відповідальна боргова політика є не лише засобом зміцнення фінансової безпеки, але й запорукою збереження економічного суверенітету України в умовах зовнішніх та внутрішніх викликів.
Правові аспекти натуралізації українських науковців у державах ЄС
У статті розглядаються правові аспекти натуралізації українських науковців у державах Європейського Союзу після початку збройної агресії Російської Федерації проти України у 2022 році. Проаналізовано масштаби наукової міграції, динаміку релокації дослідників та формування української наукової діаспори в ЄС. Особливу увагу приділено питанню правового статусу українських учених за кордоном, діючим механізмам тимчасового захисту та їхньому впливу на процедуру набуття громадянства. У роботі визначено сутність і правову природу натуралізації у європейському праві, окреслено процедурні аспекти набуття громадянства науковцями, порівняно умови натуралізації у різних державах ЄС (зокрема у Німеччині, Франції, Польщі, Португалії), а також висвітлено особливості правового становища осіб, які здійснили натуралізацію. Досліджено правові наслідки натуралізації для українських науковців, серед яких — втрата громадянства України, зміна податкового та соціального статусу, розширення академічних прав у межах громадянства ЄС, а також формування нової моделі мобільного європейського науковця українського походження. Наголошено, що для України натуралізація науковців за кордоном є серйозною проблемою, пов’язаною з відтоком інтелектуального капіталу, послабленням національної наукової системи та загрозою втрати кадрового потенціалу. У висновках обґрунтовано необхідність вироблення державної політики щодо підтримки української наукової діаспори, створення правових умов для збереження зв’язку натуралізованих учених з Україною та поступового перегляду концепції громадянства з урахуванням сучасних академічних і міграційних реалій.
Підтримка стартапів в енергетичній сфері: міжнародний правовий досвід
Стаття присвячена аналізу сучасних підходів до правової та інституційної підтримки стартапів в енергетичній сфері, що є ключовим фактором успішного енергетичного переходу в умовах глобальних викликів зміни клімату, декарбонізації та енергетичної безпеки. Автор обґрунтовує важливість державної участі у стимулюванні інновацій через створення сприятливого нормативного середовища, подолання фінансових бар’єрів та забезпечення доступу до міжнародних ринків і фінансування. У статті розкрито як інституційна підтримка може зменшити ризики для стартапів, подолати «долину смерті» інновацій та прискорити комерціалізацію енергетичних технологій. Особливу увагу приділено досвіду Європейського Союзу, який є прикладом цілісної політики підтримки стартапів через програми «Горизонт Європа», EIC Accelerator, EIC Transition Open та нормативно-правові акти, зокрема Європейський кліматичний закон і пакет «Fit for 55». Також розглянуто роль міжнародних фондів – Зелений кліматичний фонд (GCF), Глобальний екологічний фонд (GEF), Європейський інвестиційний банк (ЄІБ) – у підтримці високоризикових інновацій через гранти, пільгові кредити та венчурні інвестиції. У роботі запропоновано низку реформ для України, серед яких: впровадження «регуляторних пісочниць», створення державних венчурних фондів, податкові стимули, підтримка трансферу технологій з університетів до бізнесу, розвиток освітніх програм з енергетичних інновацій та активізація участі у міжнародних партнерствах. Автор доводить, що адаптація та імплементація найкращих міжнародних практик дозволить Україні не лише пришвидшити інноваційний розвиток, а й досягти стійкості та незалежності в енергетичному секторі. У підсумку робиться висновок про ключову роль державної політики та міжнародної кооперації в успішному розвитку енергетичних стартапів як рушіїв «зеленої» трансформації економіки України.